Филис Халдърсън
Незабравима Коледа

Превод от английски: Рени Димитрова, 1993

chitanka.info

В навечерието на Коледа полицаят Грегър Ремингтън от Сан Франциско открива в парка млада жена, зашеметена от удар в главата и изгубила паметта си. Тя има ангелско лице и в нещастието си се нуждае от него, а той — от нея…

Първа глава

Беше една от онези изнурителни нощи, когато всички улични престъпления сякаш се бяха струпали в района на полицейския сержант Грегър Ремингтън. Сега, час след дежурството, Грег трябваше да пише и рапортите, преди да тръгне към къщи в Брисбейн — приятен жилищен квартал на Сан Франциско.

Той погледна партньора си, седнал зад кормилото на черно-бялата полицейска кола, и се настани до него. Всички полицейски коли и линейки, пълни с пънкари, вече бяха напуснали района на Японската градина. Мястото беше пълно със счупени бутилки, разбити прозоречни стъкла и разни боклуци, по някои от които имаше и кръв. Слава богу, този път не бяха се стреляли. Не че употребата на ножове беше по-безопасна, но поне нямаше убити в схватките между враждуващите банди. Засега по слабо осветения терен на парка „Златна врата“ беше спокойно. Грег си мислеше дали някога ще свикне с кръвопролитията, които тези хлапаци си устройваха… Особено сега, по време на коледните празници, когато пъстро украсените улици, къщи и църкви би трябвало да предизвикват спокойното и доброжелателно настроение, звучащо в коледните песни…

— Не знам какво мислиш — каза той на новака, седнал зад волана, — но аз смятам, че вече приключихме с дежурството. Обади се по радиотелефона на диспечера и му кажи, че ще огледаме набързо парка и ще се прибираме. Ако има повиквания за този район, нека друг да ги поеме.

Полицай Дилан Грифит кимна и завъртя ключа на стартера. Дежуреше с Грег от две вечери, като само караше колата. Това беше първото сбиване, на което присъстваше. Изглеждаше изплашен, но се държеше като професионалист.

„Добро момче — помисли си Грег. — Дилан може да стане ченге, ако не се поддаде на насилието.“ После се облегна и въздъхна леко, но продължи внимателно да оглежда района. Нещо встрани от пътя привлече вниманието му.

— Чакай! Спри! — изрева, докато изплашеният Дилан намаляваше ход. — Върни назад! Там някой лежи на земята.

Грабна пистолета си и прожектора и изскочи от колата. Светлините в парка едва мъждукаха, но лъчът на мощния прожектор освети сгърчено върху тревата тяло.

— Хей, ти — извика Грег високо. — Стани, но дръж ръцете си така, че да ги виждам!

Главата на младата жена бавно се извърна. Тъмнокафявите очи блуждаеха, а отдясно на челото й имаше голяма замърсена подутина. Тя вдигна ръка да заслони очи от блясъка на светлината, но не можа нито да помръдне, нито да каже нещо.

Дилан вече я държеше на прицел, затова Грег прибра оръжието и се приближи. Отклони светлината от лицето й, наведе се и й подаде ръка да стане. Тя залитна. Бе изплашена до смърт.

— Няма нищо — каза той по-меко. — Аз съм полицай. Не се страхувай. Само искам да ти помогна. Можеш ли да ми кажеш какво се е случило?

Видя как изплашените й очи пробягаха по кестенявата му коса, очите, носа и тънките мустаци и най-накрая по синята униформа, която го идентифицираше като полицай.

Изглежда прецени, че може да му се довери, защото се надигна и седна, като опипа челото си.

— Главата… ме боли.

Не приличаше на проститутка. Беше много млада и с изключение на челото, подуто и изцапано със засъхнала кръв и пръст, имаше приличен вид. Тъмнокестенявата коса беше гъста и покриваше раменете. Беше облечена в сив панталон и светлорозов пуловер. Дрехите бяха явно от бутик.

— Сигурно те боли — рече той. — Имаш цицина. Удари ли те някой? Ограбиха ли те?

— Не знам… — сгърчи лице тя. — Помня, че дойдох на себе си и главата ми се цепеше от болка. Бях зашеметена и пълзях, но паднах тук и не можах да се придвижа повече. Къде съм? Как съм дошла тук?

— В парка „Златна врата“ на Сан Франциско. Можеш ли да ми покажеш откъде си идвала насам?

— Оттам — посочи тя на северозапад. После обгърна с ръце свитите си колене. — Ох, толкова ми е студено…

Грег изруга тихо и се върна към колата, като вдигна яката на якето си. Разбира се, че й бе студено. Беше късна декемврийска нощ и хладният влажен полъх откъм Тихия океан се чувстваше силно. Горкото момиче бе лежало върху земята Бог знае откога, без палто, без яке…

Той се върна с вълнено одеяло, коленичи до нея и загърна треперещите й рамене.

— О, толкова сте добър! — възкликна тя, а той я прегърна, за да я затопли по-добре.

Тя трепереше неудържимо и Грег се изплаши, че може да припадне. Погледна към Дилан.

— Обади се на диспечера. Кажи му къде сме и поискай да изпратят линейка — каза бързо. Продължи да я държи в прегръдките си, като се опитваше да я предпази от студения вятър, докато Дилан се върне.

— Поне до половин час не могат да изпратят линейка.

— Не можем да я оставим толкова дълго върху влажната трева — изруга Грег под нос. — Кажи им, че ще я откараме в болницата.

Когато се обърна към нея, лицето му докосна гъстата копринена коса.

— Можеш ли да стигнеш до колата? Там е топло.

— Ще се опитам — отвърна тя и той я повдигна, като я уви с одеялото, така че да не може да си движи ръцете. Беше предпазна мярка, за да не посегне към пистолета му. Нямаше да е за пръв път жена да опита с хитрост да отнеме оръжието на полицай, а Грег не можеше да позволи да му се случи подобно нещо.

Докато вървяха към колата, тя се отпусна тежко в ръцете му, а когато опита да я настани, залитна и се свлече на задната седалка. Изглежда треската беше предизвикала хистеричен припадък, защото се засмя и веднага след това започна да плаче. Силни хълцания я разтърсиха. Той седна до нея и я прегърна.

Дилан пусна сирената и те профучаха по пълните дори и сега, след полунощ, улици.

Грег се безпокоеше за обезумялата от страх млада жена, която притискаше към себе си. Беше извън правилника, но какво да направи, дявол да го вземе! Беше премръзнала и изпаднала в шок. Каза си, че е съвсем млада, почти дете, но дори през одеялото усещаше гърдите и бедрата й, които се притискаха в него. Бедата беше, че хормоните му не правеха разлика между работа и удоволствие и реагираха с обезпокояваща сила.

Когато стигнаха болницата, Грег нареди на Дилан да се върне в парка и да потърси евентуални следи. Той излезе от колата, вдигна момичето и го занесе в приемната за спешни случаи. Сложи я в инвалидна количка. Чакалнята беше пълна. Тя все още хлипаше, когато приближиха регистратурата. Униформата му предизвика очакваната бърза реакция.

— Какво й е, господин полицай?

— Шок, хистеричен припадък след нараняване на главата. Само това мога да кажа засега — отвърна кратко. — Мисля, че е била нападната. Отивала е към парка. Премръзнала е.

— Как се казва? — попита сестрата.

— Не знам. Доста е замаяна. Не успях да разбера нищо от нея.

Наведе се и докосна рамото на момичето.

— Как се казвате, госпожице?

Тя заплака още по-силно.

— Нищо — каза сестрата. — Няма да получим информация, докато не се успокои. Щом се освободи място, ще я сложа в стая. Както виждате, коледните празници ни затрудняват — показа тя с жест пълната чакалня.

Грег огледа множеството ранени хора. Много от тях седяха, други стояха, а трети лежаха на носилки и чакаха медицинска помощ. Знаеше, че по Коледа, както и по време на всички празници, престъпленията рязко се увеличават. Като че ли по празниците излизаха наяве най-лошите черти на някои типове.

Минаха около двадесет минути, докато се освободи спешният кабинет. Междувременно Грег бе успял да поуспокои разстроеното момиче и то беше спряло да плаче, но продължаваше да държи ръката му, очаквайки закрила.

Грег познаваше персонала в болницата, тъй като често придружаваше задържани или пострадали. Приближи се млада медицинска сестра, с която дори беше ходил на срещи.

— О! И ако това не е любимото ми ченге — каза тя с фалшива усмивка. — Кого си ни довел този път, Грег?

— Здрасти, Елен — отвърна и посочи с поглед момичето. — Изглежда е нападение, но е много изплашена и объркана, за да даде някакви обяснения.

Елен се наведе и огледа нараняването на главата.

— Гадняри — измърмори. — Не можаха ли да нападнат някой достатъчно голям и силен, за да се отбранява! — Тя се изправи и хвана ръчките на количката. — Можеш да дойдеш — каза му през рамо. — Но ще трябва да изчакаш, докато я прегледам за други наранявания.

След петнадесет минути Елен излезе и каза на Грег, че не е открила други следи от насилие, но че не е успяла да научи нищо повече от момичето.

— Щом някой от лекарите се освободи, ще я прегледа — увери го тя и забърза да поеме следващия пациент.

Младата жена вече лежеше върху болничното легло, облечена в бяла нощница и покрита с топло одеяло. Погледна Грег с видимо облекчение и прошепна:

— Добре, че не сте ме изоставили.

— Опасявам се, че известно време ще бъдеш свързана с мен — усмихна се той. — В състояние ли си да отговориш на няколко въпроса?

— Ще се опитам — отвърна. — Но всичко ми е така замъглено…

Грег извади бележник и молив от джоба на ризата си и седна на табуретка до нея.

— Опитай — каза й меко. — Първо искам да науча името ти.

Примигна и се намръщи.

— Казвам се… — Тя замлъкна и започна отново. — Казвам се… — Този път паузата бе по-дълга. Видимо се притесни. — Не знам — изхлипа. — Върти се в главата ми, но не се появява — устните й затрепериха. — Не мога да си спомня името!

— Ще си го спомниш. — Грег я погали по рамото. — Понякога нараняванията на главата предизвикват временна амнезия. Можеш ли да ми кажеш адреса си?

Тя стисна устни, после поклати глава.

— Не, нямам представа коя съм и откъде съм. — Очите й отново се изпълниха със сълзи. — Даже не знам какво се е случило с мен. Какво ще правя, ако не си спомня?!

Усети ужаса, който се надигаше у нея, и побърза да я успокои, като взе ръката й между дланите си.

— Опитай се да не се тревожиш. Може би имаш леко сътресение на мозъка. Затова няма нищо чудно, че имаш проблеми с паметта — усмихна й се. — Засега ще забравим за истинското ти име и ще ти измислим псевдоним. В болницата трябва да те регистрират. Как искаш да те наречем? Сигурен съм, че ще измислим нещо по-оригинално от Джейн Доу.

— А ти как се казваш?

Добре! Най-после я бе накарал да се заинтересува от нещо.

— Грегър Ремингтън, но приятелите ме наричат Грег.

— Хубаво е, но не става за жена.

— Не, на теб ще измислим по-хубаво име. Какво… какво ще кажеш за нещо коледно? Като Карол? Или… Не! Измислих! Ноел! Ти наистина изглеждаш като коледен ангел.

— Ноел… — отекна гласът й. — Да, харесва ми. Ноел Доу.

— Не. Доу е много обикновено. Нали искаме по-специално име? — Грег помисли малко и възкликна: — Сетих се! В университета имахме един с фамилия Санта. Доста закачки отнасяше по Коледа, но с Ноел се връзва точно. Ноел Санта! Харесва ли ти?

— Мисля, че е прекрасно… — поколеба се засрамено тя, преди да добави: — Грег.

Начинът, по който го каза, предизвика вълна от удоволствие у него.

— Наистина се радвам, че ти харесва… Ноел.

Втора глава

Ноел лежеше на носилка в друга приемна и мислеше дали този кошмар ще свърши някога. Бяха я прегледали няколко пъти, направиха й рентгенови снимки и сега чакаше диагнозата на лекарите. Бяха почистили и превързали раната над слепоочието. След това й бяха дали болкоуспокояващи и сега главата не я болеше толкова… Ужасът й идваше от неспособността да си спомни нещо. Коя беше тя? Откъде беше дошла? Къде бе тръгнала? Имаше ли на този свят някой, който да се интересува от нея?

Като че ли беше новородена. Само че по чудо пораснала за един ден. И нямаше минало, нито пък знаеше какво да очаква от бъдещето… Помнеше събитията само от момента, когато се събуди върху влажната трева. Единственият човек, когото познаваше, беше полицаят, който я намери и доведе тук. Грег Ремингтън. Той беше толкова добър, отнесъл се бе към нея с топло съчувствие, но може би сега дори и той я бе изоставил… Или пък не го допускаха до нея?

Да, точно така. Сестрата и болногледачката я бяха сложили на количка и откарали в друга част на болницата. Това бе преди няколко дни… И тя не го видя повече…

Стомахът й се сви. Какво щеше да стане с нея? Грег й даде име и вече всички я наричаха Ноел, но кое беше истинското й име? Жената, която е била, преди да се превърне в непозната дори за себе си, сигурно е имала име…

Дали имаше родители? Ами приятели? Може би дори съпруг и деца? Господи, как щеше да живее без минало?

Обърканите й мисли бяха прекъснати от познат глас. Не бе усетила кога Грег се бе приближил до леглото й. От другата страна бе застанал докторът. В отчаянието си тя се вкопчи в Грег, а той пое ръката й и я задържа.

— Новините са добри — успокои я. — Няма счупване или други сериозни травми. Щом заздравее раната, ще се оправиш.

Докторът кимна утвърдително.

— Ще ви даваме болкоуспокояващи. Няма нищо сериозно. Знам, че загубата на паметта ви кара да изпадате в ужас, но скоро ще се оправите. Обадете се на личния си лекар до ден-два, за да ви поеме.

— Не си спомням кой е моят лекар… — започна тя, но докторът се бе отдалечил.

— Хей, докторе, почакайте — извика Грег. — Няма ли да я оставите в болницата?

— Няма нужда. Тя не е тежко ранена.

— Ами амнезията? Къде мислите, че може да отиде сега? — Гласът на Грег беше ядосан.

— Опасявам се, че това е ваш проблем. Ако имахме място, щях да я приема, макар че от медицинска гледна точка не е необходимо. Болницата е препълнена. Ние обслужваме спешните случаи, а тези, които се нуждаят от по-продължително лечение, изпращаме в други болници. Но сега навсякъде е пълно, нали разбирате… Вие имате лечебница в затвора. Защо не я заведете там?

Това предложение ужаси Ноел.

— Не! — извика тя и се изправи. — Моля ви, не ме водете в затвора при престъпниците!

Грег я прегърна и я накара да легне отново.

— Никой няма намерение да те води в затвора — увери я той, като изгледа с укор лекаря.

Докторът повдигна безпомощно рамене.

— Съжалявам, но не мога да я настаня в стая, от която се нуждае тежко болен или ранен само защото твърди, че не може да си спомни коя е. Съжалявам.

Ноел понечи да каже нещо, но Грег я изпревари.

— Какво искате да кажете с това „твърди, че не може да си спомни“? — Тонът му беше груб. — Да не мислите, че лъже?

— Не знам — въздъхна лекарят. — Много от хората, които идват тук, го правят. Сан Франциско е пълен с бездомни, а болницата е приятно и топло място, където могат да прекарат две нощи. Защо не я заведете в някоя от спалните за бездомни?

Грег завъртя отрицателно глава и обгърна раменете й.

И двамата видяха как лекарят поклати съчувствено глава и бързо се отдалечи.

Ноел потрепери от страх и отчаяние.

— Грег, кълна се, че не лъжа! Наистина нищо не помня. Какво ще правя сега? Къде да отида? Нямам никакви пари.

Той я притисна към себе си.

— Не се притеснявай. Ще се погрижа за теб. Партньорът ми се върна с колата. Не е намерил в парка нищо, освен няколко капки кръв върху плочите. Сигурно там си се ударила. Знаеш ли как си паднала?

— Откакто ме доведе тук се опитвам да си спомня, но не мога.

— Дали си носила чанта?

— Трябва да съм носила — отвърна тя с празен поглед. — Винаги нося.

— Откъде знаеш? — изгледа я Грег.

Очите й се разшириха. Наистина откъде знаеше?

— Не мога да обясня, но съм сигурна, че винаги нося чанта. Нали повечето жени носят?

— Да — отвърна Грег. — Но ако си носила, защо Дилан не е могъл да я намери. А палтото? Тук в Сан Франциско през зимните нощи винаги духа студен вятър откъм океана, а ти беше без палто. Защо?

Главата й се замая и тя въздъхна:

— Съжалявам. Ако съм носила палто, нямам спомен за него…

— Ако се чувстваш достатъчно добре, за да тръгнем, ще те наметна отново с одеялото и ще те отведа в полицейското управление. Там може да има свободно легло в лечебницата.

Мисълта да прекара нощта в затвор, макар й в лечебницата, я хвърли в паника. Щеше ли Грег да я остави на грижите на дежурния и да си отиде? Ами ако следващата смяна я сбърка с някоя затворничка? За да не види колко е изплашена, тя изви глава настрани. Той се бе занимавал твърде дълго с нея и може би не искаше да му бъде в тежест.

Когато стигнаха до колата, Грег й помогна да седне и се настани до нея. Ръката му обхвана раменете й и тя се сгуши в него, като търсеше не толкова топлината, колкото близостта и сигурността на ръцете му. Без да каже дума, той я обхвана през кръста и я държа така през целия път.

Само след секунда Ноел осъзна, че това, върху което се беше облегнала, не беше само здраво мускулесто тяло, а някакъв твърд предмет от метал. Под униформата Грег носеше защитна жилетка и пистолет. Когато отиваха към болницата не бе усетила нищо — беше твърде зашеметена. Сега искаше да попита, но се страхуваше, че ако заговори, той ще се отдръпне. Затова затвори очи и опита да се успокои.

В участъка разбраха, че малкото легла в лечебницата са заети, а секретарката безуспешно се мъчеше да намери място в болницата за един пациент с пристъп на астма.

— Съжалявам, госпожо — каза дежурният. — Положението в града е критично. Има много пациенти, а в болниците няма свободни легла. Даже сме принудени да лекуваме някои тук. Амнезията не се нуждае от спешна помощ и няма да можем да ви помогнем. Молим се някой от нашите пациенти да не получи сърдечна криза или да му се спука апандисит…

— Но вие не можете да ме оставите на улицата — изплака Ноел. — Нямам пари… и не знам къде да отида… — Тя отметна одеялото от себе си. — Даже нямам палто.

— Никой няма да те остави на улицата — увери я Грег, като я прегърна през раменете. — Седни тук, докато видя какво мога да уредя.

Тя седна, но продължи да го гледа тревожно.

— Нали няма да си отидеш?

— Няма да те оставя, мила — каза той и докосна рамото й. — Ще уредя да се погрижат за теб. Ще се върна, не се безпокой!

— Добре — отвърна тя и го изпрати с поглед, докато пресичаше стаята, за да отиде да говори с другия полицай.

Чувстваше се като новородено. Независимо, че й беше казал „мила“, като на малко момиченце, което има нужда от закрила. Тя сигурно не беше такава в действителност. Мразеше да бъде зависима. Това не само я унижаваше, но и я ужасяваше. Като не знаеше коя е и каква е, се чувстваше напълно безпомощна. Дали затова така се бе привързала към този полицай? Не можеше да бъде нещо лично… Току-що се бяха запознали… Но засега той беше единственият човек в нейния живот. Без него бе съвсем сама на света…

Отново я завладя паника и тя се сгуши в топлото одеяло. Дали положението й вследствие на удара в главата, нямаше да се усложни и тя да се почувства зле?

Сигурно имаше такава вероятност, защото когато Грег се върна, все още изглеждаше разтревожен. Тя се опита да не издава страховете си, но по тона му разбра, че ги е усетил.

— Дилан се зае да пише рапорта, така че аз съм свободен. Ще отида да докарам колата и ще те взема. Няма да се бавя.

— Почакай… — рече тя, но той вече бързаше към вратата.

Верен на думите си, Грег се върна след около пет минути, бързо я изведе и я настани в една съвсем нова, тъмносиня спортна кола. Щом излязоха от паркинга, тя го попита:

— Къде ме водиш?

— У майка ми — отвърна той, като следеше внимателно пътя.

— При твоята майка ли?

— Да. Ще ти хареса. Тя е медицинска сестра. Работи в клиниката в Бризбейн.

Ноел се опитваше да осмисли казаното.

— Значи ще ме водиш при друг лекар… Той се извърна към нея и се усмихна.

— Не, Ноел, водя те у дома. Имаме къща в Бризбейн. Майка ми и сестра ми Бевин живеят в едната половина, а аз в другата.

Тя примигна, все още леко смутена.

— Ти с майка си и сестра си ли живееш?

— Не с тях — поклати глава той. — В съседни входове. Двете къщи са прилепени, но са самостоятелни. Ако някога намеря апартамент в града, ще се преместя и ще дам къщата под наем. Но сега е почти невъзможно да намеря нещо прилично тук в Сан Франциско, за което да мога да плащам наема. Надявам се скоро да ме повишат в чин и тогава ще си потърся по-добро жилище.

В колата беше топло и Ноел се отпусна на седалката. Беше изтощена и изглежда бе заспала, защото усети как Грег я разтърсва леко.

— Ноел, събуди се. Пристигнахме.

Когато отвори очи, погледът й срещна неговия. Очите му бяха големи, тъмнокафяви, с дребни златисти точици и засенчени с гъсти тъмни мигли. В тях се четеше съчувствие и нежност. Това бяха очи, които биха привлекли всяка жена.

Той повдигна ръка и отстрани кичура коса, паднал на челото й. Ръцете му бяха силни, но докосването им нежно.

— Хайде, сънчо — пошепна той. — Обадих се от полицейското управление и мама те чака. Ще те сложи в леглото веднага и ще можеш да спиш колкото искаш.

Ако ръцете на Ноел не бяха свити под одеялото, тя нямаше да може да устои на силното желание да погали това скулесто лице с тънки кестеняви мустаци и сключени вежди.

— Не искам да те притеснявам…

Той продължи да гали косата й, като внимаваше да не засегне удареното място.

— Не ме притесняваш — увери я той. — Бевин, сестра ми, не се свърта вкъщи. Тя използва къщата на мама като базов лагер. Можеш да спиш в нейната стая, докато открием коя си. Мама ще се радва на компанията ти.

Думите му прозвучаха като балсам за наранената й душа.

— Ти си толкова любезен, Грегър Ремингтън! — каза му с нескрита благодарност.

Не можеха да откъснат очи един от друг. Беше сигурна, че Грег вижда в очите й чувствата, които я изпълват, но той се отдръпна и излезе от колата. Заобиколи, отвори вратата и й помогна да слезе.

Над вратата вляво светеше лампа и Ноел видя, че къщата е боядисана в синьо-сив цвят с бели рамки на прозорците. Двата входа бяха отделени с гараж, а нагоре етажите бяха прилепени.

Входната врата се отвори и една жена, облечена в тюркоазнозелен кадифен пеньоар, ги посрещна с усмивка.

— Чаках ви! Влизайте бързо, че е студено.

Ноел си помисли, че ако това е майката на Грег, тя би трябвало да е към петдесетте, но жената изглеждаше по-млада. Красивото лице завършваше със закръглена брадичка с трапчинка, която я правеше да изглежда като херувим. Сините очи блестяха, а в косата й нямаше и един бял косъм.

— Извинявай, че те събудих, мамо, но не знаех къде другаде да отида — каза Грег, докато влизаха в хола. Той се извърна към Ноел. — Майка ми, Абигейл Ремингтън.

Вместо само да подаде ръка, жената прегърна Ноел.

— Наричай ме Аби — каза. — Добре дошла. Можеш да останеш тук, докато всичко се уреди. Сега, понеже изглеждаш съвсем без сили, ще ти приготвя леглото и една от нощниците на дъщеря ми, докато пожелаваш на Грег „Лека нощ“.

Тя се отправи към стълбището в дясната част на хола. Ноел смъкна одеялото от раменете си и го подаде на Грег.

— Не знам как да ти благодаря. Аз… не знам какво щях да правя, ако не беше ти…

— Това е част от служебните ми задължения — отвърна той, притеснен от излиянието й.

— Не мога да повярвам! Сигурна съм, че не всеки полицай води вкъщи някой, когото намира на улицата.

— Да… Така е… Мама трябва да отиде на работа след няколко часа, но аз съм в съседния вход. Ако имаш нужда от мен, почукай на стената и извикай. Ще дойда към обяд и ще те заведа да хапнем. — Той протегна ръка и внимателно погали издутото място около превръзката. — Спи спокойно, Ноел, и не се бой. Докторът каза, че скоро ще си възвърнеш паметта. Но докато това стане, няма да позволя да ти се случи нищо лошо.

Трета глава

Ноел се събуди от приятното чуруликане на присмехулниците отвън. Без да отваря очи, тя се усмихна и се сгуши в меката постеля. Но щом се помръдна, тъпа болка премина през дясната част на главата й и тя инстинктивно повдигна ръка. Усети превръзката и рязко отвори очи.

Това не беше нейната стая! Опита се да седне в леглото, но й се зави свят и тя безпомощно се свлече назад. Изпъшка и затвори очи, за да спре замайването.

Тогава си спомни… Не, не си спомни коя е и откъде е, но си спомни събитията от снощи. Спомни си, че бе я намерил един полицай на име Грег, ранена в парка, и че я бе довел в къщата на майка си. Бе й помогнал и я бе кръстил Ноел…

Бе спала в спалнята на сестра му, а той по всяка вероятност спеше отвъд стената в своята половина от къщата…

След малко болката и замайването изчезнаха, тя свали ръце и се огледа. Снощи лекарят я беше уверил, че загубата на паметта е временна и че ще си спомни всичко след броени часове. Изглежда, че не беше точно така.

Страховете й се върнаха и тя се опита да изрови някакъв по-далечен спомен в паметта си. Но не откри нищо. Помнеше само парка „Златна врата“, тъмнината, пулсиращата болка и вкочаняващия студ. Освен тях нямаше нищо. Като че ли бе потънала в черна дупка. Не си спомняше нищо, което да й се е случило преди този миг. Въздъхна и притисна длани към очите си. Но очите и не бяха виновни… Разумът не можеше да се пребори… Това бе отчайващо…

Дали някога отново ще бъде онова, което е била преди?

След няколко минути свали ръце от очите си. Когато си легна снощи, бе твърде изморена и объркана и не бе обърнала внимание на стаята. Сега, под ранните лъчи на слънцето забеляза, че е малка, но красиво обзаведена, с бели, надиплени завеси на широкия прозорец и светлосини стени.

Мебелите бяха от светло дърво и на вратата на гардероба имаше голямо огледало. Върху нисък шкаф бе поставен телевизор, а по стените бяха залепени картички от различни страни на света.

Ноел седна и спусна крака върху килима. Погледна ръката си, но там нямаше часовник. Къде ли бе той? Знаеше, че винаги носи часовник, така както знаеше, че винаги носи чанта.

Върху нощното шкафче имаше будилник, който показваше, че е единадесет и десет минути. Не беше ли споменал Грег за обяд?

Ноел се изправи и отново усети леко замайване, но се хвана за леглото, пое дълбоко дъх и то изчезна. Беше облечена в жълта нощница от трико, а в края на леглото беше поставен мек, бял халат. Половин час по-късно, след като се бе изкъпала, намери маша, с която пооправи малко косата си. Наметна халата и се върна в спалнята. Огледа се за дрехите си. Не ги видя никъде и смътно си спомни, че майката на Грег ги бе прибрала, след като я сложи в леглото.

Сигурно ги бе свалила долу. Може би са били изцапани и тя ги е сложила в коша за пране.

Ноел бе на стълбите, когато на вратата се позвъни. Грег беше казал, че майка му излиза рано за работа. Значи беше сама в къщата. Надяваше се, че на вратата звъни Грег.

Докато бързаше надолу по стълбите, се позвъни отново и тя погледна през шпионката, за да види кой е. Въздъхна с облекчение. Беше Грег, макар че изглеждаше различен в кафявите панталони и спортно сако. Не по-малко красив, но не толкова строг като в униформа. Усмихна й се и я огледа.

— Добро утро. Надявам се, не съм те събудил.

Одобрението, което проблесна в очите му, я накара да трепне.

— Не, тъкмо излизах от банята и си търсех дрехите.

— Доколкото познавам мама — подсмихна се той, — сигурно са на химическо чистене. Но гардеробът на сестра ми е пълен. Избери си нещо. Вие сте почти еднакви на ръст… Как се чувстваш, Ноел? Спомни ли си нещо?

Тя поклати глава.

— Не. Съжалявам, но не си спомням нищо. Дори не знам какъв ден и коя дата сме. Снощи някой говореше за Коледа…

— Да. Днес е шестнадесети декември, понеделник. Коледа наближава. — Той огледа лицето й. — Тази сутрин изглеждаш по-добре. Наспа ли се?

— Да. Все още ме боли главата, но мисля, че едно от хапчетата, които ми дадоха вчера, ще оправи нещата.

— Това е добре — въздъхна той с известно облекчение. — Изглежда докторът беше прав, че нараняването не е опасно. Сигурно скоро ще си възвърнеш паметта. Хайде, облечи някоя от дрехите на Бевин и да отидем да обядваме. Мама няма търпение да поговори с теб и я поканих да обядва с нас в ресторанта в дванадесет и половина.

Ноел не беше съгласна да взема дрехи на сестра му без разрешение, но след кратък спор Грег я убеди. След малко се върна в хола, облечена в тъмносин панталон и плътен пуловер. Под леглото беше намерила обувките и чорапите си.

Когато слизаше по стълбите отново забеляза възхищението, с което я гледаше Грег, и това я накара да трепне. Трябваше час по-скоро да си възвърне паметта. Това беше мъж, в когото можеше да се влюби. Не знаеше дали е свободна да се остави на неговото възхищение и внимание. Като си помисли това, се сети, че не знае също дали той е свободен. Трябваше да разбере!

Слънцето грееше и дебелият пуловер беше достатъчен. Нямаше нужда от палто. Качиха се в колата.

— Женен ли си, Грег? — попита го, щом завиха зад ъгъла.

— Вече не — отвърна, без да отделя поглед от пътя. — Когато бях в армията, бях женен, но нещо не се получи. Много дълги бяха разделите.

— О, съжалявам — възкликна тя, но май не беше искрена.

— Да — въздъхна той. — Беше тежко, но тъй като нямахме деца, поне нямаше други потърпевши. Тя се омъжи отново и доколкото знам, живее в Сакраменто.

Сакраменто… Това име я разтърси. Тя си представи сенчести улици с високи брястове. Сюртър и златният купол на щатския парламент проблеснаха в ума й. Тя познаваше Сакраменто!

Гласът на Грег отклони вниманието й.

— А ти? Възможно ли е да си омъжена?

Какво смущаващо предположение.

— Аз… не знам. Мисля, че не съм. Не нося халка.

— Това нищо не значи. Щом чантата и палтото ти са откраднати, може да са ти откраднали и бижутата.

Тя си спомни за часовника, който бе сигурна, че е имала, но не беше на мястото си и усети смразяващо безпокойство.

След няколко минути спряха на паркинга пред ресторанта.

— Мама има само един час обедна почивка, а това място е близо до работата й — каза Грег, като отвори вратата.

Седнаха в ресторанта и след малко дойде и Абигейл Ремингтън. Беше със светлокафяв шлифер върху бялата престилка.

— Здравейте и двамата. Надявам се, че не сте ме чакали дълго. — Тя свали шлифера, преметна го върху облегалката на един стол и седна срещу Грег и Ноел.

— Как се чувстваш, Ноел? Спомни ли си вече нещо?

— Не — отвърна мрачно тя. — Толкова е депресиращо. Чувствам се като… Господин „Никой“. — Гласът й заглъхна и тя въздъхна дълбоко.

Аби погали ръката й.

— Хей, не се тревожи! Амнезията не е нещо необичайно. Ще се опитам утре да ти уредя преглед при невролог. И без това трябва да бъдеш прегледана и ако още не си спомняш нищо, той може да ти помогне.

— Благодаря, но не мога да отида на лекар — отвърна с треперещи устни Ноел. — Нямам пари, за да платя прегледа.

Грег се опита да възрази, но Аби го спря с поглед.

— Има специални служби, които ще ти осигурят парична помощ. Грег ще те свърже. — Аби погледна сина си. — Няма ли съобщения за изчезнали, които отговарят на описанието й?

— Още сутринта проверих в управлението — отвърна Грег. — Няма нищо. След обяд ще я заведа там, за да видим дали няма да успеем да я идентифицираме.

След час бяха приключили с обяда и Аби се върна в службата си. Грег и Ноел се забавиха с десерта и кафето, наслаждавайки се на интимното си усамотение.

— Майка ти е истинско съкровище! Малко хора биха приели чужд човек вкъщи посред нощ.

— Вярно, съкровище е — кимна Грег, — но няма навик да приема непознати. Опасно е. Тя те прие, защото я помолих, а аз го направих, защото знаех, че ще бъда наблизо.

Задоволството на Ноел се изпари. Колко глупава трябва да е била да помисли, че може да означава нещо за тези хора. Грег бе помолил майка си за помощ, защото беше се сблъскал с проблема на една безпомощна жертва, с която не знаеше какво да прави. Сега й даде ясно да го разбере! Пък и намекна, че не може да й вярва безрезервно. Повече обаче се разстрои от мисълта, че тя самата не знаеше дали може да й се вярва, или не.

— О… Да… Разбира се… — Извърна глава настрани, за да не види той колко я нараниха думите му… По дяволите! Гласът й звучеше като на обидено дете, готово да заплаче. Като въздъхна дълбоко, тя сложи салфетката на масата.

— Задължена съм и на двама ви за добрината, но не мога да ви досаждам повече. Ако си свършил, предлагам да тръгнем към полицейското управление. Може да разпознаят снимката ми или да направят нещо друго. Освен това, доколкото знам спалните за бездомни приемат новопристигнали.

Понеже вниманието на Грег беше ангажирано с един младеж, когото подозираха, че е наркотрафикант, той почти не я слушаше, докато идеята за спалните за бездомни не го накара да се сепне.

— Какво? За какво говориш? — Лицето й беше извърнато настрани и той хвана брадичката й и я обърна към себе си. Ноел се опита да се усмихне, но очите й бяха пълни с отчаяние. Той едва овладя силното си желание да я прегърне и да я успокои. — Ноел, какво каза за спалните за бездомни? Не ти ли харесва у нас? — Тонът му беше груб, защото бе шокиран от думите й.

— О, разбира се, че ми харесва, но не искам да се натрапвам. Ти дори не знаеш дали можеш да ми се довериш.

Той се намръщи, като се мъчеше да разбере смисъла на онова, което каза тя.

— Да ти се доверя ли? Разбира се, че ти вярвам. Господи! Да не мислиш, че щях да те доведа в къщата на майка си, ако изпитвах някакво съмнение?!

— Но ти каза… — Тя разтвори широко очи.

Ето какво било… Нещо, което той е казал, я е обидило…

— И какво съм казал, мила? — Този път тонът му бе друг.

Тя леко навлажни устни с език, с което го предизвика силно. Той никога не бе познавал жена, която да изглежда едновременно толкова невинна и толкова чувствена. Дори и с цицината на челото си тя беше невероятно красива. Изглеждаше като млада богиня с високи скули, които се спускаха плавно към нежна закръглена брадичка. Големите, издължени бадемовидни очи завършваха с тъмни мигли. Приятно пълните устни и красивият нос довършваха образа й.

Не беше гримирана и лицето й изглеждаше бледо като слонова кост и контрастираше ярко с пищната коса.

— Ти… каза, че не би ме завел, ако не знаеше, че си наблизо, защото ми нямаш доверие — отговори на въпроса му тя.

Той неохотно отдели ръка от брадичката й, защото почти не можеше да се въздържи да не целуне тези красиви устни.

— Съвсем не съм искал да кажа това. Всъщност се опитвах да кажа, че отношението ми към теб е особено, защото обикновено не бих довел чужд човек в къщата на мама. Това наистина е опасно и аз не бих й създал съзнателно неприятности.

Сега Ноел се усмихна искрено.

— Поласкана съм. Наистина! Майка ти е чудесна и аз никога няма да си позволя да направя нещо, което да я засегне или притесни. — Тя млъкна за малко и после продължи: — Къде е баща ти, Грег?

Споменът за баща му изникна в съзнанието на Грег и той усети празнотата, която никой не можеше да запълни.

— Татко беше военен пилот. Преди три години загина при учебен полет.

Усмивката на Ноел изчезна и на лицето й се появи съчувствие.

— О, извинявай. Сигурно е била ужасна загуба за всички.

Той хвана и задържа ръката й.

— Да, беше. Затова купих тази къща, където живеем един до друг с мама и сестра ми. Не исках мама да живее сама, но пък и бях отвикнал да живеем заедно. По този начин съм сигурен, че тя е в безопасност и всеки от нас запазва своята самостоятелност.

Ръката й пареше дланта му и той усети как желанието му се усилва. Беше едновременно и притеснен, и уплашен от чувствата си. Трябваше да се държи като полицай, а не като потенциален любовник. Не можеше да си позволи да се влюби в жена, която всеки момент може да си спомни, че е сгодена или дори че има съпруг. А може би и дете!

Той рязко пусна ръката й и стана.

— По-добре да тръгваме. Смяната ми започва в четири и трябва да мина през къщи, за да облека униформата, преди да отидем в града. Обикновено се преобличам в полицейското управление, но снощи не исках да те карам да чакаш и направо се прибрах вкъщи. Може би вече има запитване за теб — каза той и сам се ужаси от тъгата, която това предположение предизвика у него.

Четвърта глава

Докато чакаше Грег да смени дрехите си, Ноел с любопитство се разходи из дома му. Разположението беше огледално на къщата на Аби. Имаше същия хол, дневна, кухня и баня, а на горния етаж две спални с баня. Но този дом беше подреден по мъжки.

Върху излъскания под бяха застлани килими в стил „Навахо“, докато при Аби той беше покрит с красиви ориенталски килими. Стените в дома на Грег бяха оцветени в бежово и освен голямата картина с пустинен пейзаж над камината, по тях нямаше нищо. В къщата на Аби пастелнорозовите стени бяха покрити с колекция акварели.

Дори прозорците изглеждаха различно. Тези на Грег бяха с гладки бели щори, докато при Аби имаше дантелени пердета и тъмнорозови завеси.

Интересно, колко различни можеха да изглеждат две еднакви къщи, когато бяха обзаведени с различен вкус от различни хора.

Ноел беше в малката разхвърляна кухня, когато чу тежките му стъпки по непокритото стълбище. Побърза да го посрещне в хола. Беше облякъл тъмносинята си полицейска униформа без якето, така че можеше да се види цялата му амуниция.

На черния колан висяха пистолет, голям прожектор, палка, белезници и радиотелефон. В учудването си тя изрече първото, което й дойде наум.

— Как се държат панталоните ти при всички тези метални предмети, окачени на колана?

Той с усмивка сложи ръце на раменете й и рече:

— Сега ще ти обясня, мила. Проблемът е, че панталоните не се държат много здраво… Цялата тази амуниция е нещо като колан на целомъдрието, докато изпълняваме служебните си задължения. Защото, докато успеем да я свалим, всякакво желание вече се е изпарило…

Ноел усети как лицето й пламна. Беше си го изпросила, като зададе толкова неделикатно въпроса.

— Така ли? — каза тихо. — Ами… Аз си мислех, че мъжете винаги…

Тя очакваше той да се засмее или да й отвърне с друга шеговита реплика, но вместо това ръцете му обхванаха лицето й и очите им се срещнаха.

— Сигурно е така, щом са попаднали близо до теб, моя малка, красива находка — прошепна той и докосна нежно устните й.

Мустаците му бяха меки и тя усети как я залив вълна от удоволствие. Обви врата му и разтвори устни. Въздъхна и се изви в ръцете му, когато усети език да гали устните й и да навлиза бавно между тях. Беше сладко, тъмно и приятно чувство. Жадуваща обич, сама го погали с езика си.

Той свали ръце към кръста й и я притисна, но в този момент Ноел усети острия ръб на металния прожектор и приказката свърши… С дълбока въздишка той повдигна глава и я притисна така, че да й е удобно.

— Сега разбра ли, какво исках да кажа — прошепна в косата й, като галеше бузата си в копринената й мекота.

— М-м-м… — беше единствения звук, който тя издаде, притисната замечтано към гърдите му. Ризата му миришеше на сапун и на току-що изгладена памучна тъкан. Но под нея имаше нещо твърдо. Това беше същата защитна жилетка, която бе усетила снощи, когато се връщаха от болницата.

— Какво носиш под ризата? — попита с ръка на гърдите му.

— Това е жилетка против куршуми. Задължени сме да ги носим — прегърна я той и се засмя. — Още една осигуровка против възбуждане — целуна я леко той и я отдалечи от себе си. — Но когато не съм с униформа, трябва много да се пазиш. Защото ако те прегърна без всичките тези предпазни мерки, струва ми се, че няма да мога да те пусна никога.

По целия път до полицейското управление се държаха за ръце и Ноел забеляза, че Грег е притеснен не по-малко от нея. Но тя чувстваше голямата му здрава ръка да стиска леко нейната. От време на време той галеше дланта й с палец. Винаги се бе държал внимателно, но сега тя усещаше силата му дори при това нежно докосване. Как ли би се чувствала в обятията му, ако той престане да контролира чувствата си? Тази мисъл я накара да потръпне от страст.

Коледната украса на Сан Франциско отразяваше бледите слънчеви лъчи и блестеше над града. Улиците бяха пълни с хора, натоварени с цветни пакети, а витрините привличаха погледа с празничното си великолепие.

В полицейското управление разбраха, че все още няма съобщение за изчезнала жена, която да отговаря на описанието на Ноел.

— Ти или живееш сама, или още никой не е открил липсата ти, или не си от тук — каза ниският плешив полицай. — Сан Франциско е пълен с туристи. Ако си една от тях, няма да можем да направим нищо, докато някой не те потърси. Няма закон, който да забранява на пълнолетните да изчезват… — Той я огледа. — Ти си на осемнадесет или малко повече, нали?

— Нямам представа — въздъхна тя. — Но не се чувствам като малко момиче.

— Трудно е да се познае възрастта на жените от пръв поглед, би могла да бъдеш и на шестнадесет, и на двадесет и шест. Може би някъде по средата — на двадесет, двадесет и две. Можеш ли да караш кола?

В съзнанието й веднага изплува представата за огледало за обратно виждане, за заден ход и включване в движението.

— Да, сигурна съм, че мога.

— Е това може лесно да се провери — каза той. — Но първо да ти вземем отпечатъци от пръстите, да те снимаме, а после ще дойде полицейският психолог да поговори с теб.

Той подаде на Грег попълнения формуляр.

— Тя има късмет. Доктор Симс се освободи в последния момент. Иначе трябваше да чака два-три дни. Записал съм, че я придружаваш, така че остани с нея. Нека да не се чувства изоставена…

През следващите няколко часа Ноел премина през обичайната полицейска процедура за идентификация на изчезнали.

Беше някак странно и страшно. Да изгубиш себе си! Чувстваше се като Дороти от „Вълшебникът от Оз“, която се събужда една сутрин в нов и непознат свят и не може да намери пътя обратно. Но Дороти си спомняше за Канзас и за леля Еми. А Ноел не знаеше къде трябва да се върне.

Срещата с психолога беше неприятна. След като поговори с Ноел няколко минути, доктор Симс разтвори една карта на Калифорния върху бюрото си.

— Разгледай я внимателно. Открий всяко име на град и помисли върху него. Дали ти е познато? Не си ли представяш някаква забележителност, не извиква ли някакви чувства у теб? Мисли! Седни тук и внимателно разгледай картата. Ще те оставя сама за около петнадесет минути. Отпусни се и остави ума си спокойно да работи.

— За много от градовете знам по нещо — каза на психолога, когато той се върна. — Сакраменто е столицата на щата. Кариел е град на артистите. В Лос Анжелис правят филми. Анахайм е мястото, където се намира Дисниленд. Май не се получи нищо, нали?

— Страхувам се, че е така — измърмори той, докато сядаше на стола зад бюрото. — Всеки, който е чувал за Калифорния, знае това. — Той взе някаква папка и я отвори. — Тук има няколко снимки. Ще ти ги показвам една по една, а ти ще ми казваш какво виждаш.

Тя с облекчение установи, че не е загубила знанията си. Затова към края на теста докторът бе оптимистично настроен.

— Опитвай се, когато си сама да си припомняш места и случки, като гледаш картини или снимки — каза й той. — Паметта ти ще се възвърне, но не трябва да я напрягаш. Защото колкото повече се напрягаш, толкова повече нещата ще ти убягват.

Когато прегледът приключи към шест часа, вече беше станало тъмно. Грег я чакаше и лицето му издаваше загриженост.

— Как мина? Можа ли да си спомниш нещо?

— Не, нищо — поклати глава Ноел. — Съмнявам се, че доктор Симс ще може да направи някакви изводи от теста си. Когато той казваше „куче“, аз отговарях с „котка“, а когато ми показа някаква картина, аз казах, че ми прилича на мастилено петно… Отговорите ми бяха съвсем стандартни…

— Това е добре, а не лошо — усмихна се той. — Хайде, ще се почувстваш по-добре, след като хапнеш. Ела. Ще купим нещо за ядене и ще те заведа вкъщи при мама.

Беше й неприятно, че е зависима за всичко от него. Дори за храната.

— О, Грег, не мога да продължавам да те притеснявам…

Той спря и бръкна в джоба си.

— Ами да. Почти бях забравил. Това е за теб — подаде й един плик. Тя го отвори и видя, че вътре имаше чек от „Фонда за подпомагане на пострадалите“ на името на Ноел Санта. Чекът беше за сто долара!

— О, Боже мой! — възкликна тя. — Откъде го взе?

— Един от формулярите, които подписа, когато дойдохме, беше молба за временна парична помощ. Аз придвижих нещата, докато те чаках. Можеш да го осребриш в банката. Ще дойда с теб като свидетел, защото нямаш документи.

Ноел се чувстваше и облекчена, и отблъсната.

— С други думи това е социална помощ, нали? — Знаеше със сигурност, че никога преди не й се е налагало да разчита на такива помощи.

Грег изглежда забеляза смущението й, защото я прегърна през рамото и я поведе напред.

— Не е съвсем така. Получаваш я, защото си пострадала. Но ако се притесняваш да я вземеш като благодеяние, считай го като заем и когато имаш пари, го върни. Градският съвет ще ти бъде благодарен.

Следващите две утрини Ноел се събуждаше, без да е успяла да си спомни нещо. В полицейското управление на Сан Франциско нямаше съобщения за изчезнали. Нямаше отговор и след разпратените снимки и отпечатъци от пръстите й. Тя започна да се отчайва. Беше не само страшно. Ужасяващо беше да не знаеш нищо за себе си. Да нямаш спомени!

Изглежда беше образована, защото знаеше много неща. Знаеше къде е Турция и къде — Колумбия, при това, без да ги търси на картата. Знаеше стихове от английски и американски класици. Знаеше произведенията на Шекспир, на Ибсен и Алън Ейкборн. Но не знаеше собственото си име…

На третата сутрин Грег отново я заведе в полицейското управление. Сега там я познаваха почти колкото и него и ги поздравиха весело. Май ги вземаха за двойка.

Само че бяха далеч от истината… Но по всичко личеше, че онази единствена целувка, която си размениха, не означаваше за него това, което значеше за нея. Оттогава той се отнасяше с нея като с гостенка на майка си, която се нуждае от помощта му.

Повече не я докосна, не я прегърна, не я погледна… И не я целуна повече…

Объркването й беше силно. Чувстваше огромна нужда да го докосва, да усеща допира на ръцете му, да усеща здравото му тяло. Но всичко това бяха само нейни тайни мечти и желания.

Дори той да се чувстваше по същия начин, и двамата знаеха, че взаимоотношенията им биха били неясни, докато не се разбере коя е тя. Добре че не беше се влюбил в нея…

Щом влезе в приемната, Ноел разбра, че за нея още няма новини.

— Съжалявам — рече полицаят. — Бих искал да ти кажа нещо обнадеждаващо, но не знам какво.

— Не мога да разбера — каза тя разочаровано. — Нали ми взеха отпечатъци от пръстите. Аз мислех, че по тях могат да ме разпознаят. Нали така се прави?

Полицаят поклати глава.

— Ти знаеш ли на колко хора се пазят отпечатъци в Щатите? Ще минат седмици, докато ги проверят. Но има още нещо, което може би не знаеш. Това не е работа на полицията. Вярно, че си била нападната, но нашето разследване приключва дотук. Не можем да класифицираме случая даже като кражба. Защото всичко, което знаем, е, че си паднала и си си ударила главата.

Ноел не можеше да повярва на ушите си. Не можеха да я изоставят просто така! Тя хвана здраво облегалката на стола и се извърна към Грег.

— Истина ли е това?

От мрачното му изражение разбра, че е така. Той се пресегна и хвана ръцете й.

— Да, така е, но…

— Щом не си нарушила законите и никой не е съобщил, че си изчезнала, не можем да направим нищо повече — намеси се другият полицай. — Нямаме нито време, нито възможност да продължим търсенето. Наистина съжалявам, но… — въздъхна той. — Само ни кажи къде да те намерим, ако нещо се появи…

Пета глава

Ноел не знаеше какво да прави. Грег поговори няколко минути с полицая, после я хвана подръка и я изведе от полицейското управление. Тя беше объркана и изплашена. Значи, полицията си измива ръцете! Щом не е престъпник, повече не ги интересува! Какво щеше да прави сега? Къде щеше да отиде? Семейство Ремингтън й беше предложило временен подслон. Не можеха да я осиновят!

Грег я настани в колата. Докато изкачваха хълма, никой не проговори. Когато стигнаха върха, пред тях се разкри Тихия океан, тъмен, бушуващ, тънещ в мъгла.

Тя неволно си помисли, че не само нейният малък свят бе оцветен в сиво. Целият Сан Франциско й се стори някак сив. Откога ли? Сутринта слънцето грееше ярко, а сега всичко бе потънало в лепкава мъгла, навяваща тъга…

Ноел изживяваше кошмар. Винаги, когато на хоризонта се появяваше искрица надежда, все се случваше нещо, което да я върне в пропастта на отчаянието. Разкъсваше се между миналото, което не успяваше да си припомни, и неизвестното бъдеще.

Грег продължи да кара покрай брега и спря на едно пусто място. Изключи двигателя и се извърна към нея. Бе разбрал колко болезнено е възприела сухото обяснение на дежурния и щеше по-късно да го укори, но сега трябваше да се помъчи да я убеди, че нещата не са чак толкова черни.

— Ноел, не бива да се тревожиш.

— Не бива ли?! — избухна тя. — В управлението току-що ми казаха, че щом не съм извършила престъпление, повече не ги интересува нито коя съм, нито какво се е случило с мен!

Той се пресегна и взе ръката й.

— Почакай. Не го казаха точно така. Ноел, ти се тревожиш напразно. Можем…

— Напразно ли!? Как можеш да говориш така? Аз съм съвсем сама в непознат град, не знам коя съм, откъде съм… Не знам имам ли професия, за да мога да се издържам, а ти казваш „нищо“!

Този път той хвана и другата й ръка и я обърна към себе си.

— Почакай секунда! — Гласът му издаваше съчувствие, но и гняв. — Какво искаш да кажеш с това „съвсем сама“? Ами аз? Ами майка ми? Ние нищо ли не означаваме за теб?

Видя как я обзема разкаяние. Тя повдигна ръка и го погали. Докосването бе леко и нежно и го накара да потръпне.

— О, Грег, разбира се, че означавате! Ти и Аби ми спасихте живота. Нямаше да оживея сама на улицата. И съм ви толкова благодарна, че нямам думи да го изразя…

Благодарност! Само това ли чувстваше към него? Той се отдръпна.

— Не искам благодарностите ти — подхвърли той. — Опитвам се да кажа, че няма да те оставя. От управлението ще изпратят отпечатъците за разследване, но то ще трае няколко седмици. Междувременно ще се обадим в редакциите на няколко вестника и в телевизията. Те винаги търсят интересни случаи.

Не беше помислила за тази възможност.

— Наистина ли? Ще публикуват ли снимката ми?

— Сигурно — въздъхна той. — Защо не? Заедно с нея ще напишат и молбата ни. Ако някой те познава, ще помогне да намериш семейството си до Коледа. Могат да го публикуват и в други градове. Ако не, ние ще го изпратим.

Тя помълча малко, после се обърна към него.

— Полицейското управление ли ще плати?

Той се поколеба.

— Ами… Не, но мога да взема копия от снимките, които ти направиха. Сполучливи са. Не са като онези, които правят на задържаните. Сигурно фотографът не е могъл да се сдържи. Ти си толкова хубава!

Опита се последните изречения да прозвучат шеговито, но тонът му по-скоро издаваше ревност. Тя едва ли забеляза подтекста…

— Но Грег, имам само около седемдесет долара… Купих си някои лични вещи и…

Като че ли му се извиняваше затова, че е похарчила част от парите. Той се опита да възрази, но тя извърна големите си, пълни със сълзи очи.

— Не мога да продължавам да ти вися на врата — изхлипа нещастно. — Ако паметта ми не се възвърне и никой не ме потърси, какво ще правя?

Грег не можа да понесе мъката в гласа й. Добрите му намерения да поддържа платонически взаимоотношения, докато паметта й се възвърне, се изпариха под напора на силното желание да я прегърне, успокои и спаси от мъката. Той освободи предпазния колан и я взе в прегръдките си. В колата беше тясно, но никой от тях не го забеляза. Целуна треперещите й устни. Тя не се противопостави и го прегърна здраво през врата. Господи, колко сладка беше! Имаше дъх на нектар, когато отвърна със страст и промъкна език между устните му. Дълбоко в съзнанието му сякаш светна сигнална лампичка. Тази жена съвсем не беше неопитна… Значи не прелъстяваше девственица… Мисълта само проблесна и отлетя…

Забеляза, че стъклата са замъглени, така че отвън не се виждаше какво става в колата. Плъзна ръка по гърба й под пуловера и намери гърдите й.

Мускулите му се напрегнаха и го изпълни изгарящо желание.

Проклятие! Той въздъхна дълбоко и опита да се успокои. Не трябваше да си позволява да започва, защото не беше сигурен, дали ще може да спре. Като всеки мъж и той не беше безразличен към хубавите жени, но никоя от тях, дори бившата му съпруга, не бяха го възбуждали толкова силно и бързо. При това Ноел не бе правила опит да го съблазнява.

Той призова цялата си воля, за да се отдели от нея, но не можа. Продължи да я целува. Ръката му свали дантеленото бельо, което му пречеше да усети голото й тяло. Неволното му стенание я накара да го погледне. Очите й бяха премрежени от желание. Грег продължи да целува сладките устни. Тя му отговаряше със същата страст.

Желанието им нарастваше и той се бореше със себе си, знаейки че се намират в кола, на обществен плаж.

Най-после успя да дойде на себе си. Такова обладаване можеше да бъде приятно приключение за дългогодишни любовници, но не и когато се случва за първи път. Особено с Ноел… Ако някога я люби, то трябва да бъде на романтично място, където после бавно да дойдат на себе си…

Тялото му не искаше да се подчини, когато той се надигна и смъкна надолу повдигнатия пуловер. Тя бавно се облегна назад, почти разплакана от неизпълнено желание. Очите й бяха замъглени, а устните — подути от целувките. Изглеждаше объркана. Той разбра, че се е възбудила не по-малко от него. Беше нужна цялата му воля, за да не я вземе отново в обятията си и да продължи прекъснатото…

Тя повдигна ръка и докосна устните му.

— Грег?

Той прибра един кичур от косата й.

— Извинявай, любима — каза несигурно. — Не бива да продължаваме. Аз също съм човек и чувствата ми са силни, но тук не е нито мястото, нито времето за това. Ти заслужаваш да бъдеш обичана истински…

Думите му върнаха Ноел в действителността. Тя почувства и срам, и мъка. Как можа да се държи така — като някоя уличница, която не само желае, но е и готова да се люби на публично място с човек, когото едва познава?

Тя скри лицето си в длани и го погледна с очи, разширени от мъка.

— Ти не знаеш какво всъщност заслужавам. Никой от нас не знае. А пък и аз не се държах като непорочно момиче… — Тя закри устни с ръка. — Грег, аз знаех какво се готвим да направим и бях готова и съгласна — потрепери гласът й. — Откъде знаеш, дали не съм…

— Не! — Грег почти изкрещя, за да я накара да млъкне и да не каже думата. — Не си и помисляй подобно нещо! Като полицай съм срещал стотици нощни птици. Повярвай ми, мога да преценя, че ти не си от тях.

Думите му я нараниха. Как можеше да знае какво иска да му каже тя, ако не си го беше помислил? Господи, дали тази амнезия не беше особена реакция на разума й да се измъкне от досегашния си начин на живот?

— Откъде си толкова сигурен? Откъде знаеш, че аз не съм от онези, високо платените момичета, които работят на повикване? — Гласът й се пречупи от мъка. Той я хвана за раменете и я разтърси.

— Стига, Ноел! — Този път гласът му бе нисък и настоятелен. — Ченгетата имат шесто чувство за тези неща. Ние можем да познаем проститутката, без значение къде работи и как е облечена. Аз ти казвам, че не си от тях!

Не беше сигурна дали е повярвала, или просто й се искаше да вярва, но думите му я поуспокоиха. Въздъхна дълбоко, отдръпна се и се сви на седалката.

— На тази служба се научих безпогрешно да преценявам хората — започна той с нотка на съжаление в гласа. — Ще направя всичко, което зависи от мен, за да те разпознаем, любима. Но е необходимо да бъдем готови да приемем реалността, каквато и да е тя. Ти може би си щастливо омъжена, може да си обичала друг…

Шеста глава

Ноел прекара дълга и изнурителна нощ. В съня си се бореше с чудовища, които я плашеха с тайнствеността си. Ако паметта й се възстанови, ще си отиде вкъщи… Но тя си беше вкъщи! Краткото време, което живя в дома на Аби, го бе превърнало в неин дом. А самата Аби бе обикнала като майка… Ако се възстанови паметта й, ще научи името си… Но тя си имаше име — Ноел Санта — и то й прилягаше чудесно. Чувстваше се, изглеждаше и се държеше така, сякаш винаги я бяха наричали Ноел… Но ако се възстанови паметта й, ще узнае как е живяла досега…

При тази мисъл започваше кошмарът. Ами ако амнезията я предпазваше именно от спомена за начина, по който е живяла? Дали не й се беше случило нещо, което не е могла или не е искала да преживее? Ами ако, както предполагаше Грег, тя има обичан съпруг или любим, който я чака да се върне?

С тази мисъл тя се събуди, потънала в пот, като се мъчеше да поеме въздух. Не искаше този безименен съпруг, чието лице не можеше да си представи. Искаше Грег!

Това беше безотговорно от нейна страна. Познаваше го само от четири дни! Никой разумен човек не би жертвал целия си изминал живот, за да принадлежи на човек, когото познава от стотина часа!

Но тя имаше намерение да направи точно това. Да изостави миналото и да заживее с бъдещето. Грег я беше нарекъл свое откритие. Те се бяха срещнали случайно. Като че ли съдбата се беше намесила, за да ги събере. Затова сега, когато той предложи да дадат гласност на случая, за да търсят решение, Ноел изпита странно нежелание.

Когато се събуди след кошмарната нощ, душевните терзания й тежаха, но тя вече твърдо беше взела решение. Трябваше да си намери работа.

Лекарите бяха сигурни, че паметта й ще се възстанови след време, но засега нямаше признаци за това. Очевидно амнезията не беше кратковременно явление и не можеше да се очаква хората да се грижат за нея, докато намери сама себе си или докато някой я потърси. Това може да продължи месеци, дори години!

Всъщност тя не знаеше дали иска да бъде открита.

Час по-късно, облечена с пола и блуза на Бевин Ремингтън, Ноел закуси набързо, наметна едно жълто сако и излезе.

От вчерашната мъгла нямаше и следа. На ярката слънчева светлина тя усети как настроението й се повишава. Въздухът беше свеж и Ноел се насочи към западната част на града. След около четири пресечки спря пред заведение за бързо хранене. Обявата за търсене на персонал все още висеше на прозореца. Бе я виждала няколко пъти, тъй като Грег и на отиване, и на връщане към полицейското управление минаваше с колата си по този път. Не знаеше дали може да върши работата, за която търсеха хора, но смяташе, че може да се научи. Тъй като щеше да ходи пеша до работата и обратно, мястото беше удобно, защото беше близо.

Влезе и попита за управителя. Момичето от касата се провикна към кухнята:

— Хей, Джо! Търсят те.

Появи се млад мъж, който я измери с поглед.

— Здравей, с какво мога да ти помогна?

— Кандидатствам за работата.

— Наистина ли? — изненада се той.

Ноел се сети, че е трябвало да облече нещо по-обикновено. Дрехите на Бевин бяха скъпи и не отиваше с такова облекло да се разнасят сандвичи в квартална закусвалня. Тя обаче го увери, че наистина иска да започне работа.

— А имаш ли някакъв опит?

Това я смути. Не знаеше дали е работила нещо подобно.

— Ами… аз… — „О, дявол да го вземе! Не може да е чак толкова трудно. Ще се справя!“ — помисли си тя. — Ами… малко. Възприемам бързо. Ще се справя.

Той се поколеба. Очевидно не й повярва, но помисли и кимна.

— Добре, и без това няма друг кандидат. Свободното място е за смяната от четири следобед до полунощ. Ще ти плащам минимална заплата. Ще бъде ли проблем за теб, че ще работиш вечер?

Не бе помислила, че може да се наложи да работи нощем и да се прибира по тъмно, но работата й беше необходима.

— Не, всичко е наред.

— Изчакай секунда да ти дам да напишеш молба. Можеш да седнеш, за да ти е по-удобно. Имаш ли осигурителна книжка?

О, Господи! Затова не беше помислила. Не можеше да работи без осигурителна книжка, а не знаеше дали е имала такава…

— Да, имам, но я изгубих — въздъхна тя. Джо трепна и Ноел бързо продължи: — Подала съм документи за нова, само че докато я издадат, ще мине известно време. Не може ли…

— Значи искаш да работиш без осигуровка — каза той спокойно. — А как ще съм сигурен, че няма да ме хванат?

— Защо ще те хващат? — примигна тя.

— Е, я не се прави на наивна — намръщи се нетърпеливо той. — Да не си преоблечен инспектор?

Господи! Беше по-трудно, отколкото си го представяше. Явно наистина не беше от престъпния свят, щом не можеше да измисли дори една що-годе приемлива лъжа, за да я приемат на работа на доверие без социална осигуровка. Може би ако му кажеше истината, щеше да й повярва повече…

— Не, не съм инспектор. Всъщност, не знам коя съм. Изглежда са ме нападнали в парка „Златна врата“ преди пет дни и… — Тя му разказа цялата история. Накрая с отчаяние го помоли: — Виж, необходима ми е тази работа. Ако искаш, провери в полицията, щом не ми вярваш.

Той я разглеждаше намръщено, но накрая измърмори:

— Почакай тук — и изчезна зад вратата. Докато чакаше да се върне, Ноел се разходи из помещението.

— Дълга и широка ще е да те проверявам и да се разправям с ченгетата — каза той. — На мен ми трябва човек спешно, така че ще те взема, обаче ще променим договора. Ще ти плащам на ръка и няма да получаваш допълнително възнаграждение. Ясно ли е?

О, да, беше съвсем ясно, макар че не разбра откъде знае. Той искаше да каже, че тя няма да фигурира във ведомостта. Така си спестяваше парите за социални осигуровки и данъци.

За съжаление нямаше избор и трябваше да приеме условията. След като излезе от закусвалнята, Ноел се поразходи наоколо, за да опознае квартала и да се порадва на коледната атмосфера. През прозорците на почти всички къщи се виждаха елхи и някъде дори бяха запалени лампички по тях, макар да беше сутрин. В голяма част от дворовете до вратите имаше дървени фигури на Дядо Коледа и сцени от Рождество. Дърветата и храстите все още зеленееха, а камелиите цъфтяха в бяло и розово. Времето беше по-скоро пролетно, отколкото зимно и за Ноел беше трудно да приеме, че коледният празник наближава.

Дали това не означаваше, че обикновено е прекарвала Коледа някъде, където има сняг? Или може би се дължеше на традиционното свързване на този празник със снега?

Ноел се прибра към обяд. Грег я посрещна ядосан.

— Къде, по дяволите, ходиш?

Беше я видял, скрит зад дантеленото перде. Тя не очакваше да го намери в къщата на Аби, пък и никога не беше го чувала да се изразява така.

— Аз… бях излязла — обърка се тя.

— Защо не ми каза, че ще излизаш?

Той й говореше като на непослушно дете, което се е измъкнало без разрешение от къщи, и това я възмути.

— Не знаех, че трябва да искам разрешение, за да се разходя!

— Не се опитвай да хитруваш! Не е необходимо разрешение, но мисля, че все пак ми дължиш известно уважение. Изплаших се! Когато дойдох тук, не намерих и следа от теб. Помислих, че паметта ти се е върнала и си си отишла, че си се загубила, че те е блъснала кола, че…

Той се боеше за нея! Защо не се досети веднага, вместо да…

Тя почти прелетя през стаята и се хвърли в обятията му. Грег я прегърна силно и скри лице в чувствената извивка на врата й, което предизвика у нея тръпка на удоволствие.

Бе облечен в джинси и пуловер и можеше да се притисне към него, без да се бои за екипировката му.

— Ноел, никога повече не прави така — прошепна той. — Знам, че скоро ще те загубя, но трябва поне да знам, че си добре. Недей да изчезваш така!

Тя сключи ръце около врата му и го целуна.

— О, скъпи! Никога няма да го правя.

— Можеш и да го направиш. Не знаеш как ще реагираш, когато си спомниш коя си и откъде си. Моля те, обещай ми, че когато това се случи, независимо как ще се чувстваш, дори и ако в живота ти има друг мъж, или ако нещо те тревожи, ще дойдеш при мен и ще ми кажеш.

Отчаяно се нуждаеше от уверенията й и тя се почувства едновременно щастлива и тъжна. Той я обичаше! Ако не беше така, нямаше да се тревожи от това, че не знае къде е. Но дали нямаше да му донесе мъка вместо щастие? Дали нямаше да е по-добре да се премести да живее някъде другаде? Например да помоли да я настанят в общежитие, докато започне да се издържа самостоятелно.

Тази мисъл я смути. Да остави Грег? Никога… Или поне докато не разбере, че той не иска да я вижда. Защо да не бъдат щастливи поне докато паметта й се възвърне?

Всеки в този живот трябва сам да направи своя избор. И тя реши — избира Грег. Ноел прекара пръсти през косата му.

— Разбира се, че обещавам — прошепна тя. — Никога няма да си тръгна, без да ти кажа поне довиждане. Не бих те изоставила, освен ако нещо не ме принуди да го направя.

— Ти разбираш, че трябва да сме готови за изпитания, нали? — предупреди я той.

— Знам, но съм уверена, че не съм свързана с друг. Ако имаше нещо такова, не бих могла да го забравя напълно. Така, както съм сигурна, че нищо не би могло да ме накара да забравя теб…

В този момент устните му докоснаха нейните и повече не я интересуваше какво се е случило в миналото. Интересуваше я онова, което ставаше сега. След няколко секунди те се отдръпнаха един от друг и Грег въздъхна:

— Всъщност аз бях дошъл да те поканя на обяд — рече той. — Направил съм омлет, а когато се прибрах сутринта, купих сладкиш с боровинки.

— Усещам вкуса на боровинки. Как бих могла да откажа!

Един час по-късно, докато допиваха втората чашка кафе, Грег взе ръката й и я целуна.

— Освободил съм се за две вечери. Какво ще кажеш, ако те поканя да се разходим с влакчето до кея „Фишерман“? Това е истинска туристическа атракция. Можем да се разходим по плажа, да ядем раци, да разгледаме старите къщи. После ще вечеряме в един от рибните ресторанти…

— Моля те, Грег. — Ноел повдигна ръка, за да го спре. — Няма защо да ме убеждаваш. Звучи прекрасно, но не мога да дойда. Довечера съм на работа.

— Какво? — примигна той.

Ноел не искаше да му отказва, но нямаше друга възможност.

— Казах, че не мога да дойда с теб. Довечера съм на работа.

— На работа ли? — Той изглеждаше напълно объркан и тя се досети, че не му беше казала нищо за сутрешната си уговорка.

— О, скъпи, извинявай! Така ме изплаши, когато се прибрах, че не можах да ти разкажа къде бях. През няколко пресечки оттук има закусвалня и аз кандидатствах там за работа. Започвам довечера.

Той се опита да запази спокойствие.

— Какво значи довечера?

— Ще работя от четири следобед до полунощ.

Учудването му се замени с ярост.

— Да не си си загубила ума?! Как смяташ да се прибираш посред нощ?

Тази мисъл плашеше и нея, но не искаше той да разбере.

— Ще си идвам пеша — отвърна тя твърдо. — Съвсем наблизо е.

Изражението на лицето му стана мрачно и твърдо.

— О, не, няма! Не искам и да чувам. Обади се и кажи на управителя, че си се отказала.

В първия момент искаше да му възрази остро, но се въздържа. Той може би мислеше, че има право да й казва какво да прави и какво не, щом се чувстваше отговорен за нея. Може би морално наистина имаше такова право, но Ноел не можеше да приеме подобно отношение. Досега бе научила едно нещо за себе си. Дори и да е била нечия съпруга или любовница, в никакъв случай не е била нечие притежание.

— Грег — рече тя внимателно, като се мъчеше да му обясни, без да го обиди, — разбирам грижата ти за мен и съзнавам, че трябваше да ти кажа предварително за плановете си, но снощи реших, че трябва да си намеря работа. Спомних си, че съм виждала обявата на прозореца на закусвалнята и… побързах да отида, преди друг да е заел мястото.

— Нямаше за какво да бързаш — ядосано отвърна той. — Тази обява виси отдавна. Плащат малко, а условията за работа са лоши — Той млъкна и я изгледа с подозрение. — Я, чакай. Как те наеха? Ами че ти нямаш социална осигуровка, нали? Ноел, да не би да си си спомнила нещо и да не си ми казала?

— Не! — Тя бе ужасена, че той се отнася с такова подозрение към нея. — Не съм си спомнила нищо. Аз, хм… казах на Джо, управителя, че съм загубила осигурителната си книжка, но съм подала молба за нова.

— Не е много умно от твоя страна — каза мрачно Грег. — Сега иди да си обуеш по-удобни обувки и да тръгваме. Ще минем покрай закусвалнята, за да кажеш, че се отказваш от мястото.

Думите му дълбоко я засегнаха. Защо мисли, че може да й нарежда кога и къде може или не може да работи? Дори да е спасил живота й, това не го прави неин господар! Не искаше да се показва неблагодарна. Въздъхна дълбоко и се изправи.

— Грег, решението ми да започна работа не подлежи на обсъждане. На мен са ми нужни пари. Не мога да продължавам да завися от теб и от Аби. — Той отвори уста да каже нещо, но тя бързо продължи: — Може да съм си загубила паметта, но умът ми си е на мястото. Наистина съжалявам, че не мога да дойда с теб, но обещах да се явя на работа в три следобед, за да ме пообучат. И точно това ще направя. — Тя се насочи към вратата, отвори я и пак се обърна към него. — И още нещо. Никога повече не си позволявай да ми казваш, че не ми разрешаваш да правя нещо!

С тези думи тя напусна стаята и затръшна вратата.

Седма глава

Ноел не видя Грег, преди да тръгне за работа, но в края на смяната той дойде да я вземе. Не беше сигурна дали да му е благодарна, или сърдита за този жест. Това, че държеше на нея, я радваше, но той още бе намусен и сърдит, защото не бе се подчинила на желанието му.

На следващия ден постигнаха примирие. Тя щеше да ходи пеша до работа, но щеше да го чака да я прибира след полунощ.

В неделя сутринта я събуди звънът на телефона. Аби вече бе излязла от къщи, за да отиде на сутрешната служба в църквата. Ноел вдигна слушалката.

— Мога ли да разговарям с Ноел Санта? — чу женски глас и сънят веднага избяга от очите й. Преди никога не бяха я търсили. Никой не беше търсил Ноел Санта. Кой можеше да я търси под това име? И как са научили телефонния номер?

— Ноел е на телефона — отговори неспокойно.

Жената се представи като Виктория Лангфорд, репортерка в една от големите телевизионни компании в Сан Франциско.

— Научихме за вашия случай от полицейската хроника. Искам да знам дали вече сте си възстановили паметта?

Ноел отговори, че все още не е и госпожа Лангфорд я помоли да разкаже по-подробно за случая си.

— Много интересно! Искаме да направим интервю и да го покажем по време на новините. Ще бъде страхотно коледно предаване. Макар да не можем да гарантираме, че някой ще те познае. Ако никой не се обади, можем да изпратим репортажа в други градове. Какво ще кажеш? Искаш ли да го направим?

Ноел се поколеба. Какво да отговори? Нали точно на това се надяваха с Грег? Защо да не използва възможността?

— Ами… аз… съм съгласна! — заекна тя, като се опитваше да се покаже поне малко радостна. — Много любезно от ваша страна. Ще трябва ли да дойда в студиото?

— Не, не е необходимо. Предпочитаме да снимаме у вас. Удобно ли ще бъде в четири днес следобед?

Поговориха още малко и Виктория й даде указания за грима и облеклото. Когато затвори, Ноел беше обхваната от паника. Дали това не беше краят на спокойствието? Дали някой щеше да я разпознае и да се обади? Дали нямаше да научи, че има задължения, които да направят невъзможна любовта й с Грег? Мили Боже, защо се съгласи? Навлече пеньоара и се втурна към съседната къща. Трябваше да говори с Грег.

Натисна с пръст звънеца и забрави да го пусне. Беше едва осем сутринта и той вероятно още спеше. След малко се чу силният му глас:

— Идвам, идвам, дявол да го вземе! Махни си пръста от звънеца! Само спя, не съм умрял!

Отвори вратата и видя Ноел. Очите му още бяха полузатворени, но видът й го разтревожи.

— Ноел! Какво се е случило? Майка ми ли…

— Не, Грег — побърза да го успокои тя. — Няма нищо. Аби е добре, но на мен ми се обадиха по телефона и…

Той не изчака да свърши и я издърпа вътре. Едва тогава тя забеляза, че е само по джинси, бос.

За момент забрави за какво е дошла, загледана в силното му здраво тяло с играещи под кожата мускули. Беше го виждала само по риза и знаеше, че изглежда великолепно, но без нея бе просто зашеметяващ! Не знаеше колко мъже е виждала без риза, но май никой от тях не можеше да се мери с него.

— Ноел? Добре ли си, скъпа? Какво има?

Думите му я накараха да дойде на себе си и тя си спомни за какво беше дошла.

— О, Грег, извинявай! Не исках да те притеснявам.

Той я придружи до дивана и седна до нея, а тя му разказа за разговора си с телевизионната репортерка.

— Надявам се, че няма да възразиш, ако дойдат тук с всичките си камери и прожектори. Нямаше как да поискам разрешение от Аби, защото е на църква, но тя няколко пъти ми е казвала, че ще помогне с всичко, което може.

Грег седеше прегърбен, с лакти подпрени върху бедрата и с празен поглед. Беше глупаво да се чувства унил… Знаеше, че ще дойде време, когато ще открият нейната самоличност. Дори сам бе предлагал да направят точно това — да използват телевизията. Но то беше, когато мислеше рационално… От мига, в който бе загубил контрол над себе си там, на плажа, Грег бе престанал да мисли рационално. Не искаше да я загуби.

Когато най-после проговори, той се опита да бъде разумен.

— Не, всичко е наред. По-добре ще е за теб, ако дойдат тук.

Щеше да направи всичко, за да й помогне. Един бог само знаеше каква мъка го обхвана. Разбира се, тя трябваше да узнае миналото си. Иначе не би могла никога да бъде щастлива. Винаги щеше да се чуди коя е била и какво е преживяла през онези изчезнали от съзнанието й години…

Щеше да я загуби… Предварително го знаеше, но не можеше да направи нищо.

Като прокара ръка през косата си, Грег се изправи и я погледна. Не изглеждаше весела. Сигурно и нея я бяха стреснали с този телефонен разговор. Тъмната й коса бе разрошена, а лицето й не беше гримирано. Нямаше даже червило. Но с този мек пеньоар изглеждаше по-привлекателна и по-женствена, откогато и да било… Е, добре! Той нямаше да обърква и без това обърканите й чувства с егоистичното си желание да я държи в неведение относно миналото й, за да остане при него. Засмя се насила и се изправи.

— Ако предаването ще е коледно, както са ти казали, трябва час по-скоро да сложим елхата и да я украсим — помъчи се да прозвучи весело. — Сигурно ще искат да те снимат под нея. Докато ние с теб се облечем, предполагам, че и мама ще се върне. Искам да закусим и после да отидем да напазаруваме.

Мислеше да я изпрати, без да я докосва повече, но когато стигнаха до вратата, тя се обърна към него и той я прегърна.

Нежните й пръсти го погалиха и той потръпна от удоволствие. Не можеше да я изпрати, без да я успокои. Обхвана лицето й с ръце.

— Не гледай толкова изплашено, любов моя! — Гласът му трепереше от страх, че може да я загуби. — Изглежда най-после ще намериш миналото си. Може би това ще ти помогне да се срещнеш със семейството си за Коледа.

Дъхът му премина в кратка въздишка, когато се наведе и целуна треперещите й устни, преди да отвори вратата…

Грег, Ноел и Аби купиха красива елха и я поставиха в ъгъла до камината. Украсиха я с играчки, събирани три поколения. Имаше даже едно восъчно ангелче, останало още от пра-пра-бабата на Аби. Като го държеше в ръце и слушаше историята му, Ноел се почувства по-добре. Всеки трябва да познава рода си… Иначе как би могъл да опознае себе си…

Аби Ремингтън помнеше пет поколения от семейството си. А Ноел нямаше спомен дори за собственото си детство. Трябваше да намери себе си, за да може да предаде историята на рода на децата си.

Към четири часа коледната украса вече бе готова и Ноел, взела душ, се беше гримирала, както я инструктира Виктория Лангфорд. Тя облече розовия пуловер и сивия панталон, които бе носила в деня, когато я намериха. Надяваше се това да помогне, ако някой, който я познава, я види по телевизията.

Госпожа Лангфорд и операторът предложиха да вземат интервюто пред коледното дърво, точно както беше предвидил Грег. Стаята изглеждаше много красива с огъня в камината и старинните дрезденски порцеланови фигурки, изобразяващи Рождество. Те също бяха част от наследството на Аби.

— Опитай се да не обръщаш внимание на камерата и се успокой — говореше Виктория, докато поставяше Ноел да седне пред елхата. — Разкажи за себе си. Няма значение, ако се запъваш или пък не можеш да си спомниш. Ние ще изрежем лошите кадри, преди да покажем филма, т.е. ще направим монтаж.

— А, да, ще искаме да зададем няколко въпроса и на вас, господин полицай.

— Не, госпожо — поклати глава Грег. — Не искам да бъде споменавано името ми или да ме показвате на екрана. Ще ви бъда благодарен, ако не споменавате, че тя живее при майка ми — усмихна се срамежливо той. — Не че не е разрешено от правилника, но в управлението не одобряват, когато служителите проявяват личен интерес към пострадалите. Въпрос на обективност. — Той като че ли се оправдаваше. Виктория не пожела да го послуша.

— Но това е част от темата! — Запротестира тя. — Полицаят, който намира изплашено момиче, загубило паметта си и го води вкъщи при семейството си. Случаят ще повдигне рейтинга на полицейското управление в Сан Франциско. И ще направи от служителите му герои.

— Госпожо Лангфорд, аз няма да направя нищо, което да застраши службата на Грег — намеси се Ноел. — Ако това, че интервюирате мен, може да му навреди, аз просто ще откажа.

— Почакай, Ноел! — прекъсна я Грег. — Госпожа Лангфорд може би има право. Това не заплашва моята кариера. Най-лошото, което може да ми се случи е да ме накажат с мъмрене. Оттеглям несъгласието си. Само ми дайте минутка, за да сменя ризата си и да се пооправя.

Записът мина бързо и гладко. Виктория създаде приятна, топла атмосфера, докато разпитваше Ноел и Грег. На тях също им беше много по-приятно, отколкото очакваха.

— А накрая ще помолим, ако някой може да даде информация, да потърси теб, в полицейското управление на Сан Франциско. После ще изпишем адреса и телефонния номер на екрана. Май не е необходимо да те предупреждавам, че ще те засипят с обаждания. В такива случаи всеки иска да помогне, но повечето хора обикновено не дават нужната информация.

— Права си — кимна той. — Аз ще те информирам за всичко. И ако нещо наистина се получи, обещавам ти, че ще си първата, която ще го научи.

В понеделник вечерта показаха интервюто. Ноел се почувства странно, когато видя образа си на екрана. Като че ли гледаше своя сестра — близначка. Някой, който изглеждаше и говореше като нея, но не и тя самата. Когато Виктория се обърна към нея с „Ноел“, тя видимо се стресна, сякаш искаше да я коригира.

Но колкото и да се опитваше, не можа да пробие стената, която й пречеше да си припомни. Иначе предаването й хареса. Когато започнаха да я снимат, косата й беше пусната свободно и покриваше раменете. После Виктория я беше вдигнала нагоре в красив кок. Настоя да я снимат с две прически. Каза, че това ще даде повече възможности за разпознаване. Освен това я бе накарала и да се изправи до камината, за да може да се види стойката и ръста й.

Когато предаването свърши, Грег въздъхна:

— Ако някой те познава и е гледал, не може да не се обади. Ти изглеждаш като сън, като мечта… Да не би да си била фотомодел?

— Едва ли! Тази дума не предизвиква никаква емоция у мен. Пък и не съм достатъчно слаба.

Погледът му се плъзна по добре оформените гърди, тънката талия и красивите бедра, а после се спря на пълните устни.

— Недей да губиш и грам от теглото си — каза той с дрезгав глас. — Обичам всеки милиметър от теб!

Когато смяната на Грег започна, в управлението вече се бяха обадили няколко души. Интервюто бе повторено във всички предавания на новините — в пет, шест и единадесет часа вечерта и докато той се върна в участъка към полунощ, за да напише рапорта, телефонистите бяха затрупани от обаждания.

Грег напъха в джоба си купчината бележки с имена, адреси, телефонни номера и съобщения на граждани. Беше поел доброволно да се занимава с това през свободното си време.

Грег и Ноел решиха сутринта към десет да отидат в управлението и да се обадят на всички, но към осем и половина го събуди един приятел от отдела за изчезнали лица.

— Извинявай, че те будя, приятелю, но току-що се обади някой си Уилям Трент от Стоктън. Той видял снощи предаването и идентифицирал находката ти като своята годеница Стефани Гейтс. Човече, този не се съмнява изобщо! Каза, че тя е студентка в „Пасифик Юнивърсити“ в града и не я е виждал, нито я е чувал от събота, петнадесети декември.

Осма глава

Грег се почувства ужасно, но все пак, преди да остави слушалката и да се запъти слепешком към банята, успя да запише телефонния номер на мъжа от Стоктън. Наплиска лицето си със студена вода и въздъхна дълбоко, за да преодолее виенето на свят.

Стефани Гейтс! Бъдещата съпруга на Уилям Трент! Не! Дано да не е Ноел! Мили Боже, дано да не е Ноел!

Измина време, докато дойде на себе си и можа да се обади по телефона. Ръцете му трепереха и непрекъснато набираше погрешно цифрите. Най-накрая успя да се свърже. Грег се представи и попита дали разговаря с Уилям Трент.

— Мислех, че няма да се обадите. Стефани добре ли е? Какво се е случило? Тя нищо ли не си спомня?

Грег успя да преодолее сляпата си ревност и на свой ред започна да задава въпроси.

— Защо сте толкова сигурен, че жената, която сте видели по телевизията, е Стефани Гейтс?

— Шегувате ли се? — извика другият. — Та ние ходим от две години и сме сгодени! Мислим да се оженим напролет, след като се дипломираме.

Грег прехапа устни, за да не изпъшка.

— Извинявай, но трябва да съм сигурен. Доста хора се обаждат и дават неверни данни. Ще трябва да дойдеш в Сан Франциско, за да я идентифицираш лично.

— Тръгвам — каза задъхано Бил. — След два часа ще бъда при вас. Къде мога да я видя?

— Ще бъдем в полицейското управление. — Грег даде адреса и обясни как да го намери. — Ще търсите сержант Грегър Ремингтън и ще им кажете, че се отнася за Ноел Санта. Там я познават така.

Ноел прекара неспокойна нощ. Когато я взе от закусвалнята, Грег й каза, че вече има обаждания за нея, но тя не беше щастлива. Беше по-скоро разтревожена. Дали нямаше да съжалява, че е дала гласност на случая? Ами ако е била нещастна преди? Или още по-лошо, ако е извършила престъпление и се е налагало да се крие?

Тя чу, когато Аби тръгна на работа и когато само минути след това телефонът звънна, се учуди, че Грег я търси.

— Извинявай, че те будя, мила, но има обаждане, което звучи обещаващо. Трябва да бъдем в управлението в единадесет. Така че обличай се и ела при мен. Аз ще приготвя закуска. — Стомахът й се сви, но той продължи: — Не обличай твоите дрехи. Сложи някоя рокля на Бевин и ако можеш се среши по начин, различен от двете прически, с които те показаха по телевизията. Ще правим разпознаване.

Тя набързо взе душ и облече мека вълнена рокля на малки бели, розови и лилави цветя на тъмносин фон. Изглеждаше като старомодно момиче. Грег я беше помолил да промени прическата си и тя се среса назад, като хвана косата си с голяма бяла шнола. Изглеждаше като слязла от страниците на Дикенсов роман.

Когато отиде оттатък, Грег изглеждаше блед и тревожен. Вълна от лоши предчувствия я заля и всичките й страхове се появиха отново.

— Грег! Какво има? Какво си открил?

Той не отговори веднага, а я хвана за ръката.

— Хайде да отидем в кухнята — каза й тихо. — Докато говорим, ще закусим. — Той я настани на масата, където вече беше сервирал портокалов сок и кекс. Наля кафе. — Ноел, говори ли ти нещо името Уилям Трент?

Като че ли светкавица разкъса черната завеса от паметта й и тя си представи висок рус мъж, но образът изчезна толкова бързо, че не беше сигурна дали изобщо го е видяла.

— Аз… не знам — заекна тя.

Грег я наблюдаваше внимателно.

— Но ти си спомни нещо! Изражението ти се промени. Кажи ми какво си спомни.

— То… то не беше спомен, а… — Тя му разказа за образа, който бе видяла.

Кафявите очи на Грег проблеснаха тъжно, но той бързо прикри мъката си.

— Грег, за бога, кажи ми! — Беше вик на ужас.

— Бъди търпелива, мила. Не искам да ти влияя. Но ще ти кажа и друго име. Напомня ли ти нещо името Стефани Гейтс?

Този път нямаше светкавица, разкъсваща черната завеса. Името не предизвика конкретен образ, но сърцето й затуптя бързо и се заблъска в гърдите, така че по кожата й изби студена пот и тя загуби съзнание. Когато се свести, Грег я държеше за раменете и й повтаряше:

— Дишай бавно и дълбоко. Успокой се и мисли за всяко вдишване и издишване.

Сякаш костите й бяха омекнали. Ако се отпуснеше, щеше да се строполи на пода. Но се подчини на заповедта му и полека-лека се успокои.

Когато отново можеше да седи сама, Грег й поднесе чаша портокалов сок и я накара да го изпие. След няколко минути тя вече държеше сама чашата, а той клекна пред нея.

— Кажи ми сега, какво ти стана?

Тя му описа смущаващата физическа реакция.

— Не мога да си припомня някого, който се казва Стефани Гейтс, но явно подсъзнателно я познавам. — Забеляза, че той е точно толкова потресен, колкото и тя. — Аз ли съм това? Жената на име Стефани Гейтс?

— Уилям Трент казва, че си ти, но не можем да бъдем сигурни, докато той не докаже това или твоята памет не се възвърне.

Тя събра цялата си смелост и попита:

— А какъв й се пада Трент на Стефани Гейтс?

Грег трепна и отклони поглед.

— Той казва, че е смятала да се омъжи за него напролет.

Ноел почувства как дъхът й спира.

— О, Господи, не! — прошепна тя и се хвърли към Грег.

Разпознаването, което трябваше да бъде извършено в участъка, беше интересна процедура. Ноел и още няколко жени на същата възраст и с подобен външен вид, трябваше да стоят една до друга. Да се обърнат надясно, наляво и да направят няколко крачки.

После заведоха Ноел в една малка стая. Няколко минути след това дойде Грег и щом видя лицето му, тя разбра всичко. Седна на канапето и скри глава в ръцете си.

— Съвсем сигурен ли е? — изплака тя.

Грег седна до нея, хвана ръцете й и я извърна към себе си.

— Да. Сигурен е. Той те позна веднага щом те видя. Мисля, че дори не е погледнал другите жени. Настояваше да го доведем при теб.

Тя изхлипа и Грег притисна ръцете й между дланите си.

— Чака отвън. Трябва да се видиш с него, мила. Аз ще съм тук, с теб. Няма да позволя да те докосне, ако не искаш.

— Не, още не! — Извика тя ужасено. — Дай ми само минутка… — Гласът й пресекна. — Грег, прегърни ме. Моля те, имам нужда да усещам ръцете ти.

Той вече я беше прегърнал и тя се притисна в него, като галеше с треперещи пръсти меката коса и го целуваше като обезумяла.

— Не ме отблъсквай! Не позволявай на този чужд мъж…

— Ноел, скъпа моя, никога няма да те отблъсна! Не знаеш ли колко много означаваш за мен? Аз не съм сигурен, че бих те оставил да си идеш, дори и да искаш — каза с мъка в гласа Грег. — Няма да позволя на никого да те отнеме от мен. Когато всичко свърши, ако си тръгнеш с Уилям Трент, това ще бъде само твое решение. Няма да те спра, ако наистина пожелаеш, но и няма да позволя да те отведе против волята ти.

Почукване на вратата им напомни, че ги чакат и Грег неохотно я пусна и отиде да посрещне Уилям Трент и офицера, който го придружаваше.

Ноел наблюдаваше със страх как облеченият в джинси, червен пуловер и кожено яке рус мъж се насочва към нея. Носеше голяма папка в ръце и тя инстинктивно се стегна. Грег го спря, като сложи ръка на рамото му.

— Спри, Трент — нареди той. — Остани тук. Познаваш ли този човек? — обърна се към Ноел.

— Разбира се, че ме познава! Кажи им, Стефани! Кажи им, че сме влюбени и ще се оженим.

Ноел премигна. Имаше нещо смътно познато в него, но не усети нежни чувства. Напротив, почувства в нея да се надига смесица от яд и страх, но не можеше да си обясни защо.

— Не, не го познавам — каза неспокойно. — Не си спомням да съм го виждала. — Тя се вгледа в мъжа. — Имате ли някакви доказателства, че аз съм хм… тази, която казвате?

— Разбира се! — Той показа папката и тръгна към нея, но Грег го спря отново.

— Аз ще й дам това — каза Грег и взе папката. — А сега, господин Трент, моля ви да седнете.

Той го заведе до един стол в другия край на стаята, а сам се настани до Ноел и й подаде папката.

Вътре имаше снимки и Ноел не можеше да отрече, че тя и жената на тях, която Уилям бе идентифицирал като Стефани Гейтс бяха едно и също лице. Едната от снимките бе запечатила мига на получаване на някаква диплома. На другите се виждаха тя и Уилям, снимани на различни места. А на една от снимките, двамата разрязваха торта, която той каза, че била годежната им торта.

Ноел почувства, че й прилошава.

— Моля ви — каза тя и подаде снимките. — Разкажете ми… — Тя се поколеба. — … Разкажете ми за Стефани Гейтс.

Уилям я погледна със съжаление.

— Искаш да кажеш за теб. Ти си на двадесет и три години, студентка в пети курс в „Пасифик Юнивърсити“ в Стоктън. Там се запознахме. Аз завършвам факултета по изкуствата.

Ноел смътно си представи две сгради — едната стара, другата нова, със зелена морава между тях и високи стари дървета.

— Каква е моята специалност?

— Учиш педагогика. Родена си и си израснала във Фресно, но майка ти и баща ти са загинали при автомобилна катастрофа, когато си била в първи курс. Те са били застраховани, така че имаш достатъчно средства за таксата в университета и за да живееш. През последните четири години живееш в Стоктън.

Тя бе стиснала зъби и юмруци в усилието си да се успокои.

— Имам ли някакви други роднини?

— Само една много по-голяма сестра, която е напуснала дома ви, когато си била на две години. Отишла е да учи някъде, после се е омъжила. Вие почти не се познавате и не сте се виждали след смъртта на родителите си. Всичко, което имаш на този свят, съм аз, бебчо!

Тези думи накараха Ноел да се разтрепери.

— Не се надявай на това Трент — каза Грег. Тонът му криеше заплаха.

— Но аз се надявам да… Ние сме заедно вече две години и имаме страхотни планове за бъдещето!

Ноел се скова.

— Значи ли това, че сме живели заедно? — попита тя. Ръцете й бяха стиснати в юмруци и чувстваше как Грег също се беше напрегнал.

Уилям позабави отговора си и тя вече бе готова да му изкрещи.

— Не, аз живея в общежитието, а ти имаш малък апартамент наблизо — най-после каза той. — Но това не значи, че не сме любовници! — Гласът му се издигна до фалцет. — Боже Господи, Стеф! Как можа да забравиш?!

Нервите й не издържаха и тя скочи:

— Не знам! Може да не помня, защото не е било така!

Сега и Уилям скочи.

— Било е, дявол да го вземе! Какво се опитваш да докажеш? Това че през последните два месеца се държиш като ледена девственица не значи, че никога…

— Стига! — ревът на Грег изпълни стаята и той скочи от мястото си.

Сега, когато всички крещяха и се обиждаха, стената, която бе затворила паметта на Ноел се срути и Стефани се завърна в света — цяла — с минало и настояще. За момент случилото се я разтърси. Господи, колко неща се бяха случили през миналата седмица! Никога вече няма да си позволи да забрави миналото. Не бе осъзнала досега колко важно бе то за целия й бъдещ живот.

Офицерът също се бе изправил и успокояваше Грег и Уилям, докато Стефани идваше на себе си. Те и тримата я гледаха и явно очакваха да отговори на нещо, казано преди минути.

Тя погледна Уилям право в очите и когато проговори, гласът й бе пълен с презрение.

— Е, Уилям, доста се позабави, преди да ме потърсиш. Може би ще пожелаеш да обясниш защо ме остави сама и в безсъзнание онази нощ в парка?

Девета глава

По лицето на Уилям Трент премина изненада, после тревога и той отстъпи назад.

— Не можех… — заекна той. — Не разбирам за какво говориш. За последен път те видях в твоя апартамент преди седмица — миналата събота. Ние… се скарахме и ти каза, че заминаваш, за да обмислиш отношенията ни през коледната ваканция…

Стефани гледаше мъжа пред себе си и се чудеше какво е намирала в него. Поетичният му и артистичен талант бяха безспорни. Но иначе си беше само един повърхностен егоист. Дори сега й беше трудно да повярва, че толкова дълго се е заблуждавала. Той всъщност я беше изоставил…

— Лъжеш и го знаеш — предизвика го тя. — Вярно е, че взаимоотношенията ни се бяха влошили, но в неделя бяхме дошли в Сан Франциско, за да разгледаме изложбата на Клей в музея „Де Йънг“.

— Не — изсъска той. — Аз не съм бил с теб…

— Чакай малко, дявол го взел! — прекъсна го Грег и се обърна към Стефани. — Ноел, възстанови ли ти се паметта?

— Да — усмихна се тя. — Не ме питай как или защо, но всичко си е било тук. Спомням си, че скъсах с него и му върнах годежния пръстен. Тогава той ме бутна и аз паднах.

Грег преглътна една ругатня и се насочи към Уилям със заплашителен вид.

— Ти си я ударил, мръсно ко…

— Спокойно, Грег! — намеси се офицерът. — Ще се разберем с този после, след като уточним какво се е случило.

Грег се отдръпна и Стефани се втурна към него. Имаше нужда да го докосне, да го увери, че Уилям Трент не я интересува.

— Не беше точно така, Грег — каза тя бързо. — Ние не бяхме се виждали от месеци и онази неделя някак не вървеше… Закъсняхме за музея, пък и чакахме на дълга опашка, докато влезем. Когато вече бяхме вътре, Уилям се задържаше толкова дълго пред всяка картина, че аз накрая излязох и седнах на една пейка. Чаках го повече от час.

— Аз съм човек на изкуството, нима не разбираш? Мен ме интересува техниката на Клей, неговото отношение към абстракцията.

Стефани въздъхна.

— Знам. Трябваше да бъда по-въздържана, но тогава вечерта щяхме да гледаме „Лешникотрошачката“, а той не харесваше този балет. Мърмореше през всяка от почивките и… — Тя потръпна. — Е, да, и двамата бяхме готови за скандал.

Тя млъкна, за да събере мислите си, и после продължи:

— Бяхме ядосани, когато излязохме от театъра, а пък аз и не погледнах добре картата и го насочих в погрешна посока. Така че вместо да излезем на магистралата, ние се отзовахме в парка „Златна врата“. Той започна да ми се подиграва и аз вече бях съвсем бясна. Когато паркира, за да разгледа сам картата и да намери пътя, аз излязох от колата да се поразходя и да се успокоя. — Тя млъкна и се замисли. — Всъщност бях облечена с палтото си и носех часовник. Така че сигурно, докато съм била в безсъзнание някой ми ги е откраднал. Чантата си бях оставила в колата. Студеният нощен въздух прогони колебанията ми и аз най-после осъзнах онова, което не се решавах да призная от няколко месеца. Не бях влюбена в Уилям и не можех да се омъжа за него. Той настоя да се върна в колата. Казах му, че няма да се омъжа за него, свалих пръстена, но когато му го подадох, той не пожела да го вземе. — Споменът за тази неприятна сцена беше мъчителен за нея. — Опитах се да го накарам насила да го вземе и тогава той ме бутна, аз загубих равновесие и паднах. — Тя тъжно поклати глава и продължи: — Оттогава не помнех нищо, допреди няколко минути…

Лицето на Бил бе посивяло и той се смъкна върху стола, обхванал главата си с ръце.

— О, Господи, Стеф! Аз мислех, че си умряла. Главата ти кървеше и ти бе толкова бледа. Не можах да намеря пулс и се паникьосах — изхлипа той. — Извинявай! Изплаших се, че ако извикам полиция, ще помислят, че съм те убил. Затова избягах. Когато на сутринта намерих чантата ти, изгорих всички документи от нея. Животът ми беше ад, докато не те видях по телевизията снощи. Боже, какво облекчение изпитах!

Когато най-после Стефани и Грег си тръгнаха заедно от полицейското управление, беше изминал един дълъг, изтощителен ден, през който всички минали събития трябваше да бъдат възстановени.

Скоро след признанието на Уилям те се бяха обадили на Аби, за да й кажат какво е станало. Силните емоции си бяха казали думата и те бяха успели да се скарат, когато Стефани отказа да повдигне обвинение срещу бившия си годеник.

— По дяволите, Ноел… хм, Стефани — беше избухнал Грег. — Ако не искаш да го обвиниш, позволи ми поне да го арестувам заради това, че е заплашил живота ти. Това копеле дори не се е опитало да ти помогне!

— Не, Грег — беше поклатила глава тя. — Не искам подобно нещо да тежи на съвестта ми. Накарай го само да обещае, че няма да ме търси и го пусни да си върви.

Уилям си беше отишъл. Беше изчезнал и от живота й, но Грег още се ядосваше. Мълчанието тежеше помежду им, докато пътуваха към къщи.

Вкъщи! Но дали домът на Грег все още беше и неин? След като паметта й се беше възстановила, те не бяха имали възможност и за мит да останат сами. Тя още не беше му казала какво облекчение чувства сега, когато свободно може да му се отдаде. Нито пък той беше показал, че все още я желае.

Дали сега, когато вече имаше свой собствен живот и можеше да се грижи за себе си, той не бе загубил интерес към нея?

Грег караше по оживените коледни улици и не откъсваше поглед от пътя. Чувствата му бяха абсолютно объркани. Беше щастлив, че Ноел си възвърна паметта, но бе ужасен от мисълта, че сега, когато тя вече не се нуждае от помощ, може да продължи да живее без него. Бе отблъснала Трент, но всъщност връзката й с него е била скъсана, преди да загуби паметта си. Това не означаваше, че е избрала Грег.

А той я желаеше толкова силно! Искаше му се да се отклони от пътя, да спре и да я помоли да не го оставя. Да я помоли да се омъжи за него. Но не биваше да го прави сега. Нямаше да е честно спрямо нея.

Смяташе, че тя трябва да дойде при него само, ако изпитва същото желание. Не искаше нейното съчувствие или благодарност. Искаше любовта й.

Когато завиха по улицата, по която обикновено се прибираха, видяха, че е задръстена от огромен камион. Част от товара се бе изсипал и трябваше дълго да се чака. Затова заобиколиха по друг път. Докато колата минаваше покрай ярко украсените къщи, Стефани чу да бият камбани. Звънът се носеше от малката църква, където ходеше Аби.

Стефани се изправи и се загледа към хората, които влизаха в ярко осветения храм. Беше забравила след всички вълнения през деня, че са в навечерието на Коледа.

— О, Грег, моля те, спри! — Гласът й звучеше по-напрегнато, отколкото би искала. Не й се искаше да отминат църквата.

Той натисна спирачки и спря по средата на улицата.

— Какво има?

Тя се усмихна и сложи ръка на рамото му.

— Извинявай, не исках да те стряскам. Исках да отидем на службата в църквата. Сега е навечерието на Коледа. Имаш ли нещо против?

Той хвана ръката й и я поднесе към устните си.

— Нямам нищо против — отвърна с дрезгав глас. Вътре в църквата, заслушани във възхитителното песнопение на хора, те застанаха под великолепието на стъклописите, букетите цветя и меката светлина на десетки свещи. Грег хвана ръката й и цялото му напрежение изчезна под познатата мелодия на коледната песен.

„Тиха нощ, свята нощ…“

Тя стисна ръката му и Грег я погледна. Очите му бяха пълни с нежност. Дали беше случайност, че тя и Грег, така както живееха на стотина километра един от друг, бяха попаднали по едно и също време в парка.

„Златна врата“? Или може би някаква божествена сила бе насочвала съдбите им? Дали не бяха родени един за друг?

„Чуй, как ангелът пее за нас…“

Нямаше ли си тя ангел-пазител, който я бе поставил под закрилата на Грег? При тази мисъл душата й се изпълни с покой. Сигурно на Коледа може да се случи чудо…

Когато службата свърши, Грег я прегърна и излязоха от църквата. Но в колата не посегна към нея, както очакваше… Съсредоточи цялото си внимание върху пътя…

Докато той караше мълчаливо към къщи, покоят отново напусна душата й. Какво ставаше с Грег? Това не беше само реакция на отказа й да обвини Уилям. Беше нещо много по-дълбоко.

Когато стигнаха къщата, Грег вкара колата в гаража. Колата на Аби я нямаше, което означаваше, че тя е тръгнала за коледната вечеря в болницата, където работеше.

Грег слезе и запали лампата в гаража. После помогна на Стефани да излезе.

— Трябва да поговорим — каза той и й направи път да влезе първа.

Влезе в хола и запали лампиона над дъбовата маса до канапето. Стефани се приближи отзад и го прегърна, като опря лице на гърба му.

— Грег, какво има? — попита тя с тревога. — Мислех, че си щастлив, защото най-после си възвърнах паметта.

— Щастлив! — Гласът му звучеше странно. Стефани отвори уста, но преди да успее да каже нещо, той се обърна към нея и я прегърна.

— Откакто те доведох вкъщи, знаех, че някога ще трябва да ме напуснеш. Мислех, че съм готов… О, очаквах, че ще ми е тежко, но не знаех, че ще се измъчвам по този начин… — Гласът му секна и той скри лице в косата й.

Радостта й бе засенчена от отчаянието в гласа му. Прегърна го силно и го целуна по врата — там, докъдето можа да стигне.

— Мили, няма да те напусна, ако ти не ме прогониш. А аз се боях, че вече не ме искаш!

— Луд съм по теб! Но съществуват някои условия…

Тя примигна и повдигна глава да го погледне.

— Условия ли?

Колебание.

— Да, условия — отвърна той и срещна погледа й. — Аз не искам да имаме някаква лека връзка, а после да ме оставиш и да си отидеш. Да се върнеш в университета и да продължиш да живееш, както преди да се срещнем… Аз те обичам, скъпа моя, и искам да се оженим. Искам да си принадлежим законно един на друг. Искам да прекарам живота си с теб и да имаме деца. Искам да дочакаме внуци и да остареем един до друг.

Стефани бе така зашеметена от предложението, изречено с толкова любов, че просто не можеше да проговори. Гледаше го и се надяваше, че любовта, която изпитва към него струи от очите й. Изглежда не беше така, защото видя как лицето му помръкна от съмнение, а очите му се замъглиха.

— Ако… ако ти не искаш, аз ще те разбера… — Гласът му бе безжизнен. — Беше самонадеяност от моя страна, да мисля, че можем да се оженим, но не бих могъл да те имам и после да те загубя. Би било още по-зле, ако…

Най-после Стефани успя да си поеме дъх. Тя постави пръст на устните му и се усмихна.

— Грег, ще спреш ли да говориш? Защо не ме заведеш в леглото? Или искаш да ме накараш да чакам, докато оформим всички документи и ни венчаят?

Лицето му светна и той зацелува пръстите й.

— Не — каза той с прегракнал глас, — не съм сигурен даже дали ще издържа, докато се качим в спалнята!

Тя се огледа наоколо.

— Е, подът ще ни е малко твърдичък, но канапето…

— О, не, няма! — извика той с усмивка и я грабна на ръце. — Когато сме заедно, ще се опиваме от силната си любов, а няма просто да задоволяваме плътското си желание, така че канапето…

И той я занесе до спалнята, пусна я до леглото и докосна устните й. Беше сладка, почти невинна целувка. Устните му бяха топли и твърди. Чувствата й избухнаха. Тя се повдигна на пръсти, обхвана главата му с ръце и разтвори устни. Когато езикът му проникна между тях, усети как чувствеността я завладява. Обви с ръце врата му и се прилепи към него. Той я притисна и й позволи да усети възбудата му.

Тя се изви в ръцете му, които намериха ципа на роклята и го разтвориха. Те я галеха и разкопчаваха лекия сутиен. Ръце на полицай — големи и силни, но нежното докосване само засилваше изкушението от допира.

Докосна кожата под ризата му. Бе топла и мускулите се свиваха и разпускаха под дланите й. Усети тръпки на удоволствие, когато той докосваше гърдите й. В гърлото й се надигна страстен вопъл.

Дрехите им останаха на пода и те се намериха в леглото. Надигнаха се и се вгледаха един в друг. Единственото осветление беше блясъкът на пълната луна през прозореца. Грег бавно обви с ръце кръста й.

— Знаех, че тялото ти е красиво — каза той страстно, — но не очаквах, че е идеално!

Докосването и жарта в гласа му я накараха да потрепери. Той ли говореше за идеално тяло? Тя бе виждала статуи на гръцки богове, телата на които изобщо не можеха да се мерят с мускулестата му мъжественост.

Тя положи ръце на раменете му и го погали със страст.

— Обичам те, Грег! Не само, защото ме спаси и се погрижи за мен, макар че те обичам и заради това. Обичам те, защото си мил, внимателен и всеотдаен. Ти беше готов да рискуваш кариерата си, но да не ме оставиш на произвола на съдбата в непознат и негостоприемен град.

Грег я притисна към себе си и погали тила й.

— Когато умният мъж открие съкровище, той го цени и пази — каза дрезгаво. — Ти си моето съкровище, моята любов, моето коледно чудо! Винаги съм вярвал, че не се срещнахме случайно. Ние сме предопределени един за друг, любима моя Стефани-Ноел. Мисля, че го знаех още щом те намерих.

Тя бавно го погали, обгърна врата му и го целуна по ухото.

— Аз също го почувствах — въздъхна тя. — Дори и замаяна, със страхотна болка в главата, усетих, че ти си някак по-особен. Имаше нещо, което ме привлече у теб. Дори когато бях ужасно изплашена, се чувствах сигурна, щом беше до мен.

Ръцете му се плъзнаха по бедрата й.

— Сега изплашена ли си?

— Изплашена ли? О, не! Искам да ти принадлежа с тяло и душа, пред Бога и пред хората… Искам и ти да ми принадлежиш.

Той я целуна и внимателно я положи на леглото.

Преди да затвори очи, Стефани видя милиарди звезди да блещукат в ясното нощно небе. Една от тях беше по-голяма и по-ярка от другите и сякаш им намигаше благосклонно…

Не беше ли самата Коледна звезда? Не я ли беше насочила тя към Сан Франциско? Може би да, може би не, но едно знаеше със сигурност: първата им дъщеря щеше да се казва Ноел!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.